7

7. MUNTENIA CENTRALĂ (BAZINUL INFERIOR AL DÂMBOVIȚEI)

7.4. Alte așezări bucureștene

[p. 123]

Așezarea de la Băneasa La Stejar [v. Harta 3] se află la aproximativ 1,5 km. în aval de Străulești, tot pe cursul Colentinei și tot pe stânga, la extremitatea nordică a lacului Băneasa, respectiv la nord de cartierul Dămăroaia. Lista complexelor întinse pe două terase, un înaltă și una joasă (a se citi luncă) este impresionantă: 23 de bordeie, 4 cuptoare libere și două gropi menajere[19]. Autoarea raportului distinge nu mai puțin de 3 faze[20], ceea ce în contextul acestei discuții este aproape indiferent, fiindcă ilustrația se restrânge la fotografiile (foarte nefericite, de sus) a două borcane și jumătate, un desen al unui vas-borcan lucrat cu mâna caracteristic așezării de la Băneasa, fotografiile a 6 fragmente de ceramică lucrată la roată[21] (cu cea mai proastă sortare pe care am văzut-o vreodată pentru această specie tehnică), 3 profile fragmentare de ceramică lucrată cu mâna și 6 profile fragmentare

[p. 124]

lucrate la roată. Adică nimic. Sunt de reținut numai câteva considerente generale: ceramica lucrată cu mâna este predominantă, are pasta ceramică fabricată cu mult pietriș și mai puțină ceramică pisată (ca în alte situri, adică), cu dimensiuni în general mici, cu aspect îndesat[22] (a se citi mai îndesate decât la Străulești), cu o frecvență mare a tipsiilor[23]. Din descrierea inventarului pe complexe[24] reținem diversitatea de situații, respectiv procente ale raportului între tehnici absolut opuse (de tipul 80% - 20%), ceea ce justifică mai multe episoade de locuire. Complexele cele mai timpurii (judecând după acest raport) par a fi B.6 (care conține și borcanul tip Praga asemănarea este reală în condițiile în care ceramica lucrată la roată deține jumătate din inventar), Complexul 8, B.13, B.17 (în vecinătatea căruia a fost recuperat un vas de provizii cenușiu, din pastă bună; N.B.: această așezare nu suprapune o așezare de sec. III-IV). Elemente arhaizante apar însă și în celelalte complexe: în B.3 apare un borcan lucrat manual, cu buton pe umăr, pe o morfologie cât se poate de tradițională[25]; în B.4 avem o cruce incizată pe un vas modelat manual[26], dar și fragmente superioare de ceramică lucrată la roată, cu buza lățită și aplatizată, în maniera secolului al IV-lea; B.20 un al doilea caz cu bumb conic pe umărul unui vas și încă un fragment de vas de provizii cenușiu (dar nu e cumva rătăcit, totuși?). La astfel de detalii se adaugă o jumătate de fibulă digitată[27], care ar putea data (practic oricând, de la jumătatea secolului al VI-lea) etapele de locuire mai târzii.

Închei cu un citat: Nepublicarea materialului arheologic pe baza căruia a fost formulată periodizarea culturii Ipotești-Cândești, nu ne îngăduie să verificăm comparativ dacă avem de-a face, sau nu, cu mai multe faze și în cadrul culturii așezărilor de tip Ciurel[28]. Așa este! Atât de puțină ilustrație la trei faze de locuire fac situl practic inanalizabil. Aceasta este singura concluzie pozitivă.

Un alt sit important dintr-o margine de București, care nu s-a... bucurat încă de o publicare corespunzătoare este Militari-Câmpul lui Boja, cu referire aici, evident, la așezarea de sec. VI[29]. Situl se află la aproximativ un kilometru în amonte de așezarea de pe Dealul Ciurel, aflat tot pe terasa dreaptă. Deși s-au făcut vreo 14 campanii, cele mai importante sunt primele (1958-1961), când se descoperiseră deja 7 locuințe, cu dimensiuni variabile (de la 2,25 x 2 la 4,4 x 3,8 m.), cu adâncimi de amenajare de la 0,5 la 1 m., cu cuptoare scobite în colț cruțat (cu excepțiile uzuale)[30]. Inventarele locuințelor sunt în general slabe, cu excepția a trei dintre ele, care au pierit prin foc. În privința materialului ceramic, predomină ceramica modelată manual (60-70%, adică cifrele de la Ciurel), cu pastă în amestec pietricele și rar cioburi pisate, cu forme în general zvelte; una din cele două forme întregi are înălțime apreciabilă (I/a = 1,45), încadrându-se în aspectul Străulești; excepții există sigur, după cum confirmă un alt exemplar întreg, scund[31]. Decorul cel mai frecvent al acestor oale îl reprezintă crestăturile pe buză, dar nu lipsesc nici alveolele, nici valurile trasate cu un singur vârf. Autorii raportului observă că în general ceramica modelată manual imită formele lucrate la roată, ceea ce, dacă nu

[p. 125]

este valabil în toate cazurile și nici sub toate aspectele, este valabil măcar în niște detalii, cum ar fi răsfrângerea accentuată a marginii sau fundurile de vas concave[32]. Singura altă formă este tipsia.

Ceramica lucrată la roată se definește prin numeroase profile în S (tipice oalelor romane târzii, destinate utilizării cu capac; iată că imitația bate sensul, fiindcă aici capacele lipsesc)[33], funduri desprinse cu sfoara sau paleta, decor rarefiat, absent, sau involuntar[34], toate detalii care tind să contureze o datare timpurie. Dacă la aceste observații adăugăm cele două fibule romane[35], dăm crezare raportului, care apreciază așezarea ca datând în prima jumătate a sec. VI. Dacă am încerca să fim mai specifici, atunci am opta pentru al doilea sfert al secolului, adică oricum într-o etapă mai nouă decât Străulești, dar mai veche decât Ciurel.

Continuarea săpăturilor de la Militari, în următoarele decenii, nu pare să fi adus noutăți notabile, ceea ce a prilejuit oricum Mioarei Turcu un penibil studiu[36], despre care nu se poate adăuga nimic. Sper că, după realizarea monografiei așezării de secol III[37] va urma și monografia așezării de sec. VI. Până atunci...

Ar urma un destul de lung șir de așezări, din București și din proximitate, cercetate în regim de urgență sau doar perieghetic, despre care nu avem ce vorbi în contextul unei lucrări care este o monografie ceramică, lipsind obiectul muncii. Ne vom mai opri aici asupra unui singur caz, mai bine spus o ciudățenie, care totuși poate semnala un caz particular, lipsă până aici. Este vorba despre Lunca-Bârzești, sit poziționat pe dreapta Dâmboviței, la ieșirea din București, între Calea Văcărești, Șoseaua Olteniței și Șoseaua Vitan-Bârzești (v. harta 3); în ciuda numelui, este vorba despre două așezări de terasă, numite simplu, 1 (la est) și 2 (la vest). Cercetarea s-a făcut în condiții foarte grele, în avântul demolator paroxistic al anilor 1988-1989, iar marea majoritate a complexelor au fost distruse de lucrărili, mai ales în sectorul vestic[38]. Dincolo de limbajul tehnic imposibil[39] și imaginația neînfrânată[40] textul prezintă un raport de complexe dezarmant și, până aici, unic: 4 gropi menajere, 7 bordeie, 13 cuptoare menajere și un cuptor metalurgic; din cele 14 cuptoare, unul singur pare să fi fost exterior unei locuințe, ceea ce dă rotund, de fapt, 13 locuințe. Mai mult, se certifică faptul că gropile aveau mult material ceramic, ceea ce le asigură (?) apartenența la locuirea de sec. VI. Aceasta a fost situația pentru Așezarea 1; în Așezarea 2 raportul este și mai dramatic: 5 gropi menajere la 6 locuințe! În privința raportului între tehnici pentru Așezarea 2 autoarea nu dă detalii, dar știm sigur că a găsit importuri bizantine[41]. În Așezarea 1 se disting cel puțin două orizonturi diferite: ni se spune că, în general, predomină ceramică lucrată la roată rapidă, de dimensiuni mari și mijlocii, că specia modelată manual este și ea confecționată din pastă bună (fără a lipsi cea cu cioburi pisate sau ceramica lucrată la roată lentă), dar în B.5, din contră, există numai ceramică lucrată cu mâna, din pastă grosieră și prost modelată[42]. Vroiam să avertizez doar că este posibil să existe, în perimetrul bucureștean, și așezări în care ceramica lucrată la roată să predomine, iar gropile menajere să fie mai numeroase (ceea ce ar corespunde unei locuiri de lungă durată, inclusiv cu depunere

[p. 126]

arheologică). Evident, pe baza sitului de la Lunca-Bârzești, cercetat și publicat în asemenea condiții, o astfel de etapă nu poate fi atestată.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE Capitolul 8 (areale periferice în Muntenia)

[19] CONSTANTINIU 1965, p. 78-82; fără depunere antropică continuă.

[20] CONSTANTINIU 1965, p. 79-80, probabil exact; este greu de imaginat însă o reamenajare a bordeiului prin restrângere; este valabilă varianta adâncirii.

[21] CONSTANTINIU 1965, p.88, fig. 13, din care 13/6 cert lucrat la roata rapidă (posibil și restul).

[22] Spune autoarea (CONSTANTINIU 1965, p. 86), însă cifrele I/a sunt, pentru 3 exemplare, între 1,2 și 1,25, ceea ce, conform definițiilor Compas, înseamnă mijlocii-înalte, iar un exemplar (fig. 12/1) are 1,38, ceea ce se încadrează clar definiției înalt; autoarea se află sub impresia ceramicii de la Străulești, unde valorile între 1,4 și 1,5 sunt regula.

[23] Ce însemnă frecvență mare cred că nu vom ști niciodată. Este regretabil că nu avem un profil desenat pentru fig. 12/4, care, așa cum se vede din fotografie ar putea fi orice, adică tipsie înaltă, tavă portativă sau aeroportul Charles des Gaules.

[24] CONSTANTINIU 1965, p. 89-95.

[25] CONSTANTINIU 1965, fig. 12/2; v. și CONSTANTINIU 1965 b (Măicănești), fig. 85/4, adică grupa Străulești 3b (CR_07 B).

[26] A se observa că acest tip de piesă nu lipsește practic de pe nici un sit important.

[27] CONSTANTINIU 1965, fig. 18; jumătate inferioară, ce pare jumătatea celui pierdut la Soldat Ghivan, despre a cărei condiții de descoperire nu știm nimic. Cert este că nu este tipul zoomorf (cum scrie sub ilustrație), ci probabil antropomorf (starea de conservare este slabă), cu butoni laterali și decor spiralic

[28] CONSTANTINIU 1965, p. 95.

[29] Sunt suprapuse așezări din epoca bronzului, Hallstat și o așezare de secol III (ZIRRA & 1963, p. 49)

[30] Raportul folosește termenul de boltă pentru descrierea cuptoarelor. Cuptorul pe care îl putem vedea într-o fotografie (fig. 14/2) este cu horn în fapt o variantă, văzută și la Vadu Anei, cu vatră mică și pereți în formă de trunchi de con, cu partea superioară deschisă.

[31] ZIRRA & 1963, fig. 15/1, respectiv 2.

[32] ZIRRA & 1963, fig. 15/3 imită efectiv fundurile inelare ale cănilor din epocile anterioare.

[33] Este foarte interesant și profilul de la fig. 16/7, cu buză lățită bilateral, în cartierul III, tipică secolului al IV-lea.

[34] Inciziile paralele simple ori duble, sau canelurile dese și adânci care apar tot în regiunea superioară a acestor forme sunt efecte de cele mai multe ori ale roții, fără intenții decorative propriu zis (ZIRRA & 1963, p. 60). Descrieri similare în studiul-raport referitor la Ipotești (ROMAN & 1978).

[35] Cu picior întors pe dedesubt (ZIRRA & 1963, fig. 17/3; ZGÎBEA 1963).

[36] TURCU 1992. Opul este plin de gratuități ([la daci]... câinele se bucură de o atenție deosebită, fiind sacrificat în cinstea unei divinități și considerat animalul cel mai devotat omului, p. 40), erori monumentale (tiparul de turnat cruci este datat în secolul III, p. 43), bâlbâieli (locuința de suprafață nr. 10 are podeaua la 0,96 m, conf. desenului de plan, p. 49), iar desenele (nomerotate științific, XVI-XVI) sunt un coșmar.

[37] NEGRU & 2000.

[38] SANDU 1992, p. 163. În ambele puncte se găseau și rămășițele unei așezări anterioare, datate larg III-IV.

[39] Pentru degustători: La cuptorul 12 (Pct. 2) s-a surprins hornul amplasat orizontal [?!!], în partea opusă gurii de alimentare, la nivelul bolții, sau o bară subțire din tablă de fier (ambele la p. 188).

[40] Despre un cuptor metalurgic dintr-un... bordei: ...folosirea lui probabil că se făcea numai în anotimpul călduros, iarna fiind protejat prin umplere cu pământ (p. 189); evident, nu este un cuptor metalurgic, fie și numai fiindcă acești pereți se aflau într-o stare avansată de fragilizare, cea mai mică atingere ducând la ruperea lor.

[41] Două căni cu striuri depărtate de bună calitate, atât cât permite fotografia o asemenea observație (SANDU 1992, p. 190).

[42] SANDU 1992, p. 189-190.