Arderea vaselor

CAPITOLUL 3: Prelucrări alfa-numerice

(continuare)

p. 53

3.10. Arderea vaselor

Sistemul Compas nu folosește mențiuni explicite pentru acest aspect, nici măcar clasificarea generală ardere oxidantă - ardere inoxidantă. Tipul de ardere este deductibil din culoarea ceramicii, atât de pe fețele externe, cât și din spărtură. Tipul generic al ceramicii epocii, la sud de Carpați, este ceramica nisipoasă arsă oxidant, existând puține excepții și cu mențiunea că perioada de început, constituind o tranziție de la tradițiile culturii Sântana de Mureș, dominate de ceramica arsă reductor, este caracterizată de o ceramică în care tonurile cenușii sunt predominante[25]. Despre modul de ardere a ceramicii știm foarte puțin, pe măsura descoperirilor[26]. Numeroși autori consideră că producția casnică neorganizată recurgea deseori, pentru propriile nevoi, la gropi (nu există însă gropi arse!), la arderea în cuptorul locuinței sau chiar la arderea la loc deschis a unui grup de oale, sub o grămadă de nuiele[27]. Chiar și în absența descoperirilor de cuptoare de olar, ar trebui să presupunem utilizarea unui cuptor specializat de oricâte ori vedem un ciob cu miezul copt la roșu și ar trebui să ne îndoim de existența lui, de câte ori miezul necopt al ceramicii mărturisește o ardere prea scurtă. Că lucrurile nu stau chiar așa o arată materiale ceramice recuperate, în plină civilizație romană, dintr-un atelier de olar de la Durostorum[28], unde unele piese, în special oale de bucătărie, nu erau coapte complet, mai ales în jumătatea inferioară, unde peretele este mai gros. Este acesta unul dintre motivele pentru care se face mențiunea, în tabela alfa-numerică a bazei de date, a părții de vas recuperate (nu numai a părții de vas care lipsea, din construcție). Doar arderea incompletă a unor pereți relativ subțiri, din partea superioară a vasului, poate deveni martorul unei arderi neglijente, improvizate.

ÎNAPOI LA SUMAR VOLUMUL I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE - § 3.11 (funcționalitatea)

[25] FERCHE 1984, p. 133.

[26] Dămăroaia (ROSETTI 1934), Dulceanca I (FERCHE 1974, p. 71-73, fig. 63-66), Radovanu (COMȘA 1975).

[27] ORTON & 1993, p. 126-131; GODEA 1995, passim; OPAIȚ 1995, p. 23, toate lucrările cu bibliografia aferentă.

[28] Crișan Mușețeanu a avut amabilitatea de a-mi arăta materiale din cercetările personale, unele publicate, altele în curs de publicare.