INVAZII BARBARE ÎN PENINSULA BALCANICÃ

p. 234

17.2. Izvoarele literare despre prezența barbarilor la Dunăre[8]. Concluzii istorice și așteptări arheologice

Orice istoric cu conștiință profesională, fie el arheolog sau critic al izvoarelor scrise, suferă de o anume agorafobie. Cercetătorul care jinduiește - nu știm cu câtă îndreptățire - la statutul de slujbaș al științei, se simte mai bine în micul lui cabinet, în cercul magic de lumină, decât în largul scenei invadate de reflectoare. În lumina crudă a obiectivării sociale - în care utilizarea fardului este recomandată - se poartă lupta surdă dintre dorința secretă a istoricului de a nu spune - străvechi reflex esoteric - și dorința aprigă a publicului de a ști. Este penibilul moment al adevărului; penibil nu în sine, cât fiindcă trebuie spus într-un anume fel, pentru a fi suportabil.

Autorul acestor rânduri s-ar fi abținut de la aceste prea prețioase considerente - dacă ar fi aflat alt mijloc de a-și exprima stânjeneala că este forțat să concluzioneze, asemeni unui judecător căruia i-a venit sorocul pronunțării, deși nu știe cu absolută certitudine dacă acuzatul trebuie să stea după gratii sau în libertate. Cu mulți ani în urmă, Levi-Strauss (în Antropologia structurală) demonstra eroarea genetică a cunoașterii istorice: ea este incompletă (multe mărturii sunt necunoscute sau de multă vreme distruse) și discontinuă (neomogenă în timp și spațiu). Aceste tare înnăscute se recunosc hidos pe subiectul în discuție. Mărturiile scrise, de la Zenon la Heraclius, sunt extrem de inegale, ca întindere și calitate; mai degrabă sumare pentru finalul secolului V, foarte sumare pentru începutul secolului al VII-lea,

p. 235

relativ suficiente la mijlocul secolului VI și relativ superflue pentru dramaticul sfârșit de eră romană în Balcani. Mărturiile - câte ne-au parvenit - sunt marcate de caracterul oficial sau tentențios, de o cunoaștere mediocră a geografiei și a popoarelor; în fine, sunt marcate de nenumăratele lecturi - fatalmente greșite într-un punct sau altul (inclusiv propria lectură).

Nici situația din arheologie nu este mai bună. Zone semnificative de la nordul Dunării - sudul Moldovei, Oltenia și Banatul sunt, în diverse nuanțe, aproape de statutul de terra incognita. Ceea ce se cunoaște poartă etichete vechi și noi - marcaje ale unui război iconoclast[9]. Or, a medita pe un câmp de luptă înseamnă a lua ghionturi - sau ghioage, după noroc - de la toată lumea.

Înțelegând că totuși nu se poate face omletă fără a sparge ouăle, purcedem la analiza tabelului sinoptic (Anexe, secțiunea V, tabelul K, p. 316-317). După plecarea ostrogoților în Italia (488), principala amenințare pentru teritoriile balcanice se conturează la nordul Dunării inferioare, prin apariția repetată a hunilor[10] și a urmașilor cutriguri (469; 493-502). Nu există indicii evidente asupra teritoriilor din care aceștia acționau; fiind vorba despre nomazi, aceștia erau capabili să întreprindă raiduri la distanțe apreciabile. Numiți de izvoare când huni (ceea ce le indică extracția), când bulgari (ceea ce sugerează devenirea lor), cutrigurii sunt actori importanți de-a lungul întregului secol al VI-lea. Din 504 îi găsim și în Câmpia Pannonică, amestecându-se în disputa intra-gotică pentru Sirmium, oraș-cheie pentru dispozitivul strategic din Balcani. Stăpânirea orașului de către o putere sau alta este un indicator pentru precizarea raporturilor de forță în jumătatea de Europă est-centrală, sudică și estică. Stăpânul de la Sirmium controlează intrarea în Balcani și accesul spre Italia, dar, de asemeni, supravegheză Noricum și tranzitul de la izvoarele Tisei spre izvoarele Dunării. Neputând să controleze decât temporar și conjunctural zona din preajma orașului, Imperiul o populează cu federați heruli (după 510) și longobarzi (546), în tentativa de a echilibra talgerul strategic. La Sirmium revin, cu mari eforturi, și ostrogoții și gepizii, conștienți de poziția dominantă, pe singurul drum care leagă nordul și vestul de culoarele de acces spre Constantinopole. Lucrul era atât de evident, încât și barbarii proapăt sosiți la Pont, cum erau avarii, fac din cucerirea orașului o politică urmărită cu perseverență vreme de două decenii (562-582). Subliniez acest fapt, în general cunoscut, fiindcă numeroși comentatori ai izvoarelor, deși nu ignoră importanța orașului, nu par să fi înțeles - sau să fi tras toate consecințele de aici - că zona confruntării majore, în secolul al VI-lea, este bazinul inferior al Savei și nu Dunărea de Jos, care este un front secundar.

În ciuda rivalității goto-gepide pentru Sirmium, evenimentele din 505 și 517 presupun o anume conivență. Orașul a fost sub stăpânire ostrogotă între 504 și 526; totuși gepizii își permit câteva raiduri devastatoare în Illyricum[11]. Posibilitatea ca gepizii să fi forțat Dunărea prin fața garnizoanelor romane din forturi este foarte scăzută; de altfel, nu cunoaștem nici o acțiune reușită de acest fel, amonte de Cazane, a vreunei populații din barbaricum (romanii au reușit de câteva ori o asemenea performanță, la adăpostul fortificațiilor și a flotei de război).

Răscoala lui Vitalian prilejuiește activizarea barbarilor la toate granițele europene. La puțin timp după ce geții (= gepizii) devastează vestul peninsulei (517), anții - la prima lor apariție - răvășesc restul (518). După depășirea acestui prim moment delicat al secolului al VI-lea, urmează zece ani despre care nu știm nimic, fiind aparent pace pe tot limes-ul danubian. Această liniște mai îndelungată este singulară, în agitatul veac VI, și putem înțelege renumele lui Germanus, cel care administrase barbarilor o lecție atât de severă încât nu au mai cutezat să tulbure Dunărea; treizeci de ani mai târziu (în 550!) numele lui era suficient pentru a îndepărta dușmanii (un El Cid mai puțin notoriu).

La Dunărea de Jos urmează ani grei, în care războiul pare să fi fost regula (528-535). Totul începe cu înfrângeri grele suferite de romani în fața cutrigurilor, în Thracia. Toată perioada următoare este necesară romanilor pentru a-și restabili autoritatea în zonă, ceea ce, finalmente, reușește. Cu

p. 236

excepția confruntării inițiale, luptele post 528 au mai mult aspectul unor hărțuieli. Nu se întreprind acțiuni de anvergură de nici o parte, ci acțiuni de uzură, romanii încercând să asaneze zona proximă limes-ului. Oricum, la capătul acestor întâmplări Câmpia Valahică își face un trist renume în armata imperială, suficient de solid ca Justinian să amenințe (539) fraudatorii armatei cu mutarea punitivă în regiune, ca alternativă la pedeapsa cu moartea. În aceeași perioadă își fac simțită prezența și slavii, întâi sub forma unor modeste cete de briganzi la vadurile Dunării (probabil 528-530), dar mai apoi în număr suficient de mare pentru a copleși trupa experimentatului Chilbudios (533 sau 534). Calmul este restabilit în 535, de patriciul Sita.

Nu se așternuse încă praful în Thracia, cînd evenimentele se precipită în Illyricum. În 535 războiul cu goții începe în Balcani, de la Sirmium și Salonae. Bizantinii nu prea au timp să savureze succesul, fiindcă în anul imediat următor gepizii reiau Sirmium și o parte din cetățile din Dacia (illyrică!).

Puși la punct în 535, nomazii își refac forțele și atacă din nou, masiv, în 539-540. Primul atac debușază de la Dunărea mijlocie, devastând Illyricum până la Constantinopole. Imediat apoi (în același timp?) hoarde huno-slave completează dezastrul, în Thracia, pornind de la Dunărea de Jos. Este prima oară, în acest secol, când Imperiul pierde situația de sub control, în teritoriile sale europene (episoadele din deceniul doi se datorează în primul rând unor cauze interne). Situația se repetă în 544, cu un dublu atac, din amonte de Cazane și de la gurile Dunării, iar în primăvara lui 546 slavii sunt iarăși prezenți în Thracia, după pradă. Eternizați în războaiele italiene, bizantinii - suntem în plină domnie a lui Justinian! - răspund cu mutări de șah, stabilind longobarzii la Dunărea mijlocie și anții la nordul gurilor Dunării (546).

Deși cu efecte păgubitoare pe termen lung, aceste decizii au constituit soluții de moment, cel puțin pentru stabilizarea situației de la Dunărea de Jos. Cu aliații bizantinilor în coastă, slavii răsăriteni nu vor mai întreprinde nimic serios până spre 580, adică peste două decenii. Excepții fac invazia din 550 în Thracia (în care însă au fost antrenate efective reduse de la Dunărea de Jos) și probabila participare slavă la marea invazie cutrigură condusă de Zabergan, la 559. Acestei ultime sfidări Justinian îi răspunde de aceeași manieră bizantină, asmuțind utigurii împotriva conaționalilor; măcelul săvârșit de aceștia, în preajma Dunării, pare să fi rezolvat problemele bizantinilor în această parte a limes-ului, însă crează premizele infiltrării avare.

La Dunărea mijlocie și Sava lucrurile au mers mai rău. Gepizii deprind politica bizantină și, între 548 și 552, se înregistrează cinci năvăliri, în special slave, inclusiv prima iernare pe teritoriul Imperiului (550-551). Se impune aici o concluzie istorică importantă: chiar dacă arheologii nu pot demonstra prezența slavilor în Câmpia Pannonică înaintea avarilor, slavii (probabil din Slovacia) au coborât spre Sava ceva mai devreme, fapt confirmat din mai multe surse; în primul rând - mult disputata mărturie a lui Iordanes cu Noviodunum și Lacul Mursianus, în al doilea rând aceste repetate invazii în Illyricum, care nu se puteau desfășura de la distanțe prea mari. Adevărat, aici apare o problemă: o eventuală prezență slavă în zona Lacului Balaton presupune protectoratul longobard; invaziile pornite de pe bacul de Sirmium presupun cel puțin o colaborare cu gepizii, inclusiv o prezență slavă între Tisa și Dunăre; or - longobarzii și gepizii sunt rivali. Vorbim aici însă despre teritorii de o mărime considerabilă și despre o populație versatilă. Slavii nu au avut niciodată unitate politică și nu s-au închinat niciodată unui singur stăpân. Numeroasele triburi slave intră sub dominații diverse, funcție de localizare. Slavii de răsărit sunt, în această perioadă, sub neîndoielnică autoritate cutrigură. Slavii din Slovacia s-au aflat, multă vreme, sub autoritate longobardă (după 510); e greu de crezut că aceștia din urmă ar fi avut acces la Sirmium. Ar trebui să admitem că alți slavi s-au stabilit între Tisa și Dunăre[12], fără îndoială cu voia gepizilor. În epocă slavii nu sunt percepuți ca factor politic - fiindcă nici nu erau și nici nu aveau să fie prea curând - ci ca forță de manevră, folosită de toată lumea în propriul interes. Intervalul de timp scurt (548-565) face

p. 237

ca această prezență să fie greu identificabilă sau decelabilă arheologic[13]. De altfel, problema identificării slavilor, cu mijloace arheologice, în Câmpia Tisei (sau în Câmpia Pannonică) [14] și în Câmpia Valahă - sunt mult mai asemănătoare decât par astăzi multor specialiști.

După invazia cutrigură din 559 lucrurile se precipită în ambele areale studiate - bazinele Dunării mijlocii și inferioare. Avarii supun triburile bulgare din zona Pontului și, după eșecurile trecerii în Scythia Minor, cât și ale infiltrării în profunzimea Europei centrale, se implică în lupta pentru supremație de la Dunărea mijlocie. Pătrunderea energică a avarilor determină importante deplasări de populație: cutrigurii decad la postura de forță de manevră și îi urmează pe avari în Câmpia Pannonică; viețuirea sclavinilor și anților la gurile Dunării este periclitată, și ar fi normal ca grosul acestor populații să fi fost împinse, pe de o parte în adâncurile Ucrainei, pe de alta - în adâncurile Câmpiei Valahe (mă refer, desigur, la scurtul episod al prezenței avare la nordul gurilor Dunării, respectiv 563-565); viețuirea normală a populațiilor slave trebuie să se fi reluat după 565, probabil la un nivel inferior; slavii din zona Tisei superioare sunt împinși în Câmpia Tisei inferioare, fiind atestați acolo inclusiv arheologic; gepizii sunt înfrânți și anulați politic, grosul acestei populații retrăgându-se probabil în Transilvania; longobarzii consideră vecinătatea puternicului aliat prea stânjenitoare - plecând în Italia. Bizantinii profită de bulversare și reocupă poziția de la Sirmium. Noul adversar din fața Savei era însă mult mai puternic decât cel anterior, având în stăpânire teritorii întinse, din Moravia în Crimeea, inclusiv resurse umane considerabile. Echilibrul strategic de la Dunăre dispăruse.

Relațiile dintre slavi și avari, pentru întreg arealul discutat, sunt un aspect care poate face loc controverselor. Deși se susține - după câte cunosc, fără excepție[15] - că raidul de pedeapsă al avarilor împotriva lui Dauritas (578/579) a condus imediat la supunerea slavilor de la Dunărea de Jos, am văzut că axioma nu rezistă unei analize atente. Mult mai probabil acest lucru s-a petrecut în anii 90, ca urmare a acțiunilor viguroase ale lui Priscus, cărora slavii de la Dunărea de Jos nu le puteau face față. Este semnificativă atitudinea avarilor la succesivele acțiuni ale generalului roman. Atunci când au fost vizate comunitățile lui Adragast și Musaios (probabil 594), în teritorii adiacente Bărăganului - avarii nu reacționează (chiar dacă nu le convine). În schimb, atunci când Priscus vizează alte teritorii slave, mai la vest (Banat sau Oltenia, toamna anului 595), kaganul întreabă de ce se tulbură pacea și cere prizonierii înapoi (exact ca în 599, când printre prizonieri se aflau slavi, dar și avari și alți supuși). Lucrurile se schimbă în 602, când kaganul trimite pe Apsich în ajutorul slavilor (din Moldova? Muntenia?) împotriva anților, aliatul bizantinilor. De abia acum frontul barbar pare complet iar rezultatele aveau să se arate în devastările ireversibile produse de invazia din 614-619.

Este acum de răspuns direct la întrebarea care a motivat întreprinderea: care sunt populațiile migratoare care au tranzitat Muntenia în secolul al VI-lea, care dintre ele au avut, cu destulă siguranță, sălașuri cvasi-permanente la nordul Dunării de Jos, care sunt perioadele de timp pentru care se stabilește expectația, și cam care ar fi ponderea numerică a acestor populații?

Primele populații implicate în acțiuni violente la Dunărea de Jos sunt nomade, numite de surse fie cu termenul generic huni, fie cu termenul mai aplicat de bulgari, mai aproape de filiația etnică reală. Am văzut că unii autori preferă un termen, alții al doilea termen, chiar când se referă la aceleași evenimente. În spatele acestor relatări se află, cel mai probabil, cutrigurii, numiți astfel de sursele literare din a doua jumătate a veacului, sau alte populații înrudite. Invaziile se petrec în anii 469, 493, 496, 513-517, 528, 530-533, etc. (v. tabelul K). Asupra bazelor de plecare ale raidurilor de jaf nu există, în cazul cutrigurilor, nici o problemă, fiindcă știm că la 559, încă, cutrigurii își aveau sălașurile între Don și Nipru. Fiind popoare de călăreți nomazi, erau legate de economia de stepă, funcțională numai pe spații geografice largi, existente la nordul Mării Negre; călăreți fiind, ei loveau de la distanțe mari, convenabile fiindcă îi puneau la adăpost de ripostele împotriva propriilor așezări. Nu există descoperiri, în Muntenia, care să ateste în mod direct pasajul nomazilor războinici, deși asemenea descoperiri nu sunt excluse, pe viitor (mă gândesc la complexe funerare, evident). Există excepția izolată a unui călăreț avar, la

p. 238

Târgșor[16], și aceea din secolul VII. Singurele dovezi sunt circumstanțiale și evident incerte, precum descoperirea unor categorii de arme sau a crucii gamate pe olăria munteană. Absența evidenței arheologice pozitive nu ne îndeamnă însă să contestăm veridicitatea evenimentelor istorice relatate de izvoare (nu am auzit niciodată nici cea mai vagă tentativă de negare a istoricității raidurilor cutrigure), cel puțin în termenii generali. Această încheiere metodologică ne va fi curând de mare folos.

Invazia geților în sudul Macedonia, Thessalia și Epir, din 517, tradițional considerată drept prima invazie slavă, am demonstrat probabil destul de convingător că nu se referă la slavi, ci la gepizi, și că nu pornește de la Dunărea de Jos, ci din bazinul pannonic. Una dintre cele mai timpurii mențiuni referitoare la prezența slavă la Dunărea de Jos este, probabil, cea din opera lui Procopius despre reconstruirea limes-ului, unde sunt pomenite jafurile făcute de sclavini în jurul cetăților Adina și Ulmetum. Evenimentele nu sunt datate și, conjunctural doar, am considerat ca probabilă o cronologie în jur de 528-530. Reținem aici că termenii relatării sugerează grupuscule de brigandaj și nu acțiuni militare propriu-zise, cât și ipoteza că nu este vorba despre grupuri care au forțat limes-ul prin luptă, ci de garnizoane romane decăzute (trupe federate de sclavini sunt consemnate de izvoare după 535).

Prima mențiune clară, datată, despre prezența slavilor la Dunărea de Jos este epopeea Chilbudios (530-533), în contextul unor invazii comune cu hunii și anții. Episodul final (533) este prima relatare a unei lupte purtate de slavi singuri, împotriva romanilor, într-o zonă nedefinită de la nordul Dunării inferioare. Se reține aici nuanța raidurilor scurte și a luptelor care angajează efective limitate de ambele părți. Evenimentele nu justifică cu nimic, deocamdată, pretenția că slavii s-ar fi instalat, deja, în zona unde sunt purtate luptele. Cel mai probabil acești slavi erau aliați ai hunilor sau bulgarilor, care poartă luptele decisive (528 și 535), fiind aduși în zona de operațiuni numai războinicii. În aceeași companie hună sunt pomeniți slavii în legătură cu invazia din 540.

Iarna 546 este momentul primei acțiuni sud-dunărene de amploare a slavilor din proximitatea Dunării de Jos. Nu este, propriu-zis, o acțiune militară, ci un fel de pelerinaj al jafului, nord-dunărenii fiind convinși că nu vor întâlni trupe de manevră, care se aflau concentrate pe frontul italian; ghinionul le aduce în față o relativ mică trupă ce se deplasa, într-adevăr, în legătură cu războiul cu goții, și care spulberă fără efort gloata. Patru ani mai târziu, în primăvara anului 550, întâlnim o situație complet opusă, respectiv o mică armată slavă (de această dată), care învinge mai multe corpuri de armată bizantină, până în proximitatea Capitalei. Din acest moment putem considera slavii un factor politico-militar la Dunărea de Jos.

Din punctul de vedere al acestei lucrări, întrebarea fundamentală adresează momentul instalării unor masse substanțiale de slavi în apropierea Dunării de Jos (nu este posibilă o localizare mai precisă). Este puțin credibil ca acest lucru să se fi întâmplat în anii 528-535, când sclavinii au acționat la ordin hunic; aceștia din urmă, cu caracteristicile trupelor de cavalerie, cu deplasare rapidă, este greu de imaginat, pe acest context, transmutări de populație necombatantă. Aceste prime acțiuni au caracter limitat de jaf, fără migrație. Acțiunile din 546 și 550, din contră, sunt purtate pe cont propriu și sugerează baze de plecare mai apropiate (slavii sunt luptători pedeștri). Izvoarele nu fac nici o altă sugestie. Începerea funcționării necropolei de la Sărata Monteoru, spre jumătatea secolului al VI-lea[17], poate fi un indicator important, și, fără a exista o certitudine, cred că putem considera anii 445-450 ca momentul probabil al implantării slave într-o zonă proximă Dunării de Jos. Dacă acest fenomen a angrenat masse mai mari, inclusiv populație necombatantă, sau doar războinici prea obosiți să se mai întoarcă la vetrele lor, este o întrebare mult mai grea. Din motive pe care nu am să le repet aici cred că a doua variantă este cea mai plauzibilă. În privința numărului, înclin să cred acum că ordinul de mărime dat de Procopius (circa 3000) este plauzibil. În ciuda succesului din 550, despre slavii din acest areal nu se va auzi multă vreme: participarea lor la invazia lui Zabergan (559) este numai probabilă și, oricum, secundară. Următorul eveniment în care vorbim despre slavi la Dunărea de Jos se petrece tocmai în 578. Așadar? S-au așezat slavii în zona Buzăului încă înainte de 550? Posibil. Certitudinile sunt legate însă de o perioadă ce succede invazia avară la Dunărea de Jos (post 562).

p. 239

Slavii reapar în Balcani, în 578, cu o devastare atât de reușită încât stârnesc invidia avarilor. Întrucât partajau aceeași victimă, Kaghanul Baian consideră că războinicii lui Dauritas au întrecut măsura. Urmează acțiunea de represalii, din 579-580[18], care permite prima localizare cât de cât precisă a unei grupări slave din zonă: într-o zonă din Muntenia de NE sau Moldova de sud, nu departe de Dunărea scythică, adică de țărmul dobrogean, într-un peisaj cu păduri (adică nu Bărăganul) și văgăuni (metaforă care sugerează un teren accidentat), probabil același perimetru din jurul marii necropole de la Sărata-Monteoru.

Slavii de la Dunărea de Jos sunt apoi implicați într-o lungă și confuză campanie, în Balcani, în anii 581-584, inclusiv cu iernare la sudul fluviului și cu posibile implantări de populație. Având în vedere că între 582-584 a fost pace între romani și avari, putem considera invazia ca o acțiune proprie a slavilor din bazinul Dunării de Jos, care la această dată nu erau încă supuși avarilor. Dimensiunea evenimentelor sugerează, de această dată, că potențialul uman al invadatorilor era considerabil, iar baza de atac relativ apropiată. Nu este exclus ca sălașurile slave să se fi apropiat de Dunăre, pe mai multe segmente, așa cum deducem din campaniile de represiune bizantine din anii 90, care permit identificarea a cel puțin trei grupuri: a lui Adragastos, în imediata vecinătate a garnizoanei de la Durostorum (v. anul 594); grupul lui Musokius, la o distanță ceva mai mare, probabil la Ialomița (sau pe o rază de 30 de mile, respectiv 45 de km., adică la Mostiștea), grup care ar putea fi distinct de cel din Buzău; în fine, și Priscus și Petrus întreprind, separat, cel puțin câte o campanie împotriva unui grup cu nume neprecizat (cel cu confruntarea de la râul Ilivakia), care însă nu se localizează în Muntenia (cu atât mai puțin Ialomița, findcă acel grup fusese deja înfrânt), care se localizează, destul de vag, în Oltenia, posibil spre Cazane. Acest din urmă grup este, în mod explicit, parte a confederației avare (Baian intervine în favoarea lor) și ar putea proveni din bazinul Dunării de mijloc.

În ciuda repetatelor victorii bizantine împotriva sclavinilor din Câmpia Română, potențialul lor militar a rămas considerabil, dacă a fost necesar ca romanii să-i trimită pe anți împotriva lor, pentru a-i ține departe de fronturile-cheie din Balcani. La acest moment (601-602) slavii de la Dunărea de Jos deveniseră supuși avari (ca urmare a repetatelor înfrângeri, probabil), fiindcă avarii intervin, organizând represalii la represalii, tocmai în îndepărtata Moldovă. Sunt aceiași slavi pe care soldații lui Petrus ar fi trebuit să-i înfrunte ca să-și asigure hrana în iarna ce avea să vină, se pare suficient de fioroși, din moment ce soldații au găsit că e mai sănătos să-l înfrunte pe generalul Petrus și pe Mauricius însuși. Această vitalitate surprinzătoare, după atât de multe înfrângeri, nu se poate explica decât prin migrații succesive dinspre nord, de care probabil avarii nu erau străini.

Să recapitulăm: primele apariții ale slavilor la Dunărea de Jos datează de la sfârșitul anilor 20, dar primele implanturi de populație, discutabile de altfel, cât și reduse numeric, s-au putut petrece în perioada 545-550. Mult mai sigur fenomenul s-a produs după 562, iar deja la 578 potențialul militar al acestor grupuri era semnificativ. Sclavinii, deși actor secundar pe un front secundar am numit Dunărea de Jos devin o preocupare din ce în ce mai evidentă și pentru romani și pentru avari, aceștia din urmă organizând probabil noi colonizări, pentru a-și spori massa de manevră (și a compensa propriile pierderi, substanțiale dacă ne gândim la ciudata pace de după 602). Această densitate mare, în Câmpia Română, s-a putut conserva, probabil, până la marile invazii din 613-619, când are loc migrarea masivă la sud de Dunăre. Densitatea maximă a locuirii slave în Muntenia se datează între 590 și 613, adică circa 20 de ani. Oricât de intensă va fi fost locuirea în acești ani, intervalul este suficient de mic pentru ca urmele arheologice ale acestor multiple grupuri să nu fie depistate cu ușurință, cu atât mai mult cu cât este foarte îndoielnic că aceste populații în mișcare vor fi trăit în formele consacrate în teritoriile de origine. Satele și colibele de care vorbea Procopiu existau sau nu (sursele sunt îndoielnice)§, dar nu era obligatoriu să fie slave (ci în teritoriu controlat de slavi)[19]. Arealele locuite în mod cert de războinici slavi sunt zona Buzăului (singura care pare de continuitate), o zonă limitrofă, probabil pe Ialomița, în lunca din fața vadului de la Durostorum și, foarte probabil, cel puțin un areal mai greu identificabil, undeva în Oltenia de sud. După cum vom vedea, evidența numismatică a confirmat cel puțin în parte aceste identificări.

Singurul lucru care corespunde acestei perioade de intensă locuire slavă a unor perimetre din Câmpia Română, cu excepția necropolei de la Sărata-Monteoru, este prăbușirea civilizației autohtone,

p. 240

reprezentată de orizontul Ipotești-Cândești final, prin micile așezări de la Șuvița Hotarului, Vadu Anei și Vadu Codrii; primele două situri ar putea reprezenta chiar o etapă după 620. Dispariția așezărilor de bordeie nu trebuie interpretată ca o dispariție a populației care anterior le folosea, ci părăsirea unor forme obișnuite de locuire. Existența unor sălașuri improvizate, la suprafața solului, este deductibilă în condițiile în care teritoriul devenise teatru de război, iar comunitățile care doreau să supraviețuiască trebuiau să fie foarte mobile. Ceea ce am afirmat despre slavi că în împrejurări excepționale foloseau metode și mijloace excepționale de viață și existență ar trebui să fie valabil și pentru comunitățile locale, atâtea câte vor mai fi fost (probabil foarte puține). Mitul științic al comunităților romanice stabile de agricultori, atât de drag generației profesorilor noștri, a obturat posibilitățile de a înțelege acest aspect al adaptării sociale. Unul dintre puținele momente de convergență ale generației mai tinere de cercetători este tocmai contestarea cu jumătate de voce, până aici[20] a acestei teze nefaste.

Afirmația anterioară, referitoare la prăbușirea civilizației autohtone, nu avea la bază constatarea cvasi-dispariției așezărilor tradiționale, ci studiul ceramicii, care, prin caracteristicile sale, indică o criză socială profundă, respectiv scăderea drastică a rezervelor, cât și dispariția cadrului organizatoric ce permisese, anterior, supraviețuirea unor forme de producție superioare a ceramicii.

ÎNAPOI, SUMAR VOLUMUL 1

MAI DEPARTE, LA § 18

[8] Repet, în această notă, că analiza propriu-zisă a textelor se găsește în volumul II, Anexe, secțiunea VI.

[9] HARHOIU 1992.

[10] După dizolvarea imperiului hun, prin bătălia de la Nedao (sau Netao), rămășițe importante ale acestei populații se repliază în Scythia, de o parte și de alta a Dunării. O parte din urmașii lui Attila au preferat umbrela Imperiului roman, devenind foederati și dislocuind din armată efectivele germanice, în curs de epurare, iar o altă parte și-au continuat peregrinările în barbaricum, amenințând, din nou, frontierele imperiului.

[11] Pentru aceste evenimente, în mod deosebit, vezi analiza din secțiunea VI a Anexelor, fiindcă interpretările nu sunt cele tradiționale.

[12] Există astăzi chiar și un început de demonstrație arheologică. Așezarea de la Lazuri (NV de Satu Mare, v. STANCIU 1999) are o relativ certă factură slavă (studiul mi-a parvenit recent, nu este deocamdată prelucrat, însă ilustrația relativ bogată lasă loc pentru puține dubii). Caracterul arhaic al formei permite ipoteza că nivelul cel mai vechi de locuire (care este și cel mai bine reprezentat) ar putea fi anterior avarilor; faptul este interesant, fiindcă primele așezări slave din Slovacia de est datează numai de la începutul sec. VII (FUSEK 1994, passim). Nu exclud posibilitatea ca ceramica de la Lazuri să fie mai bine conectată formelor din Polonia de sud (câteva piese sunt înalte), ceea ce ar soluționa contradicția. Așezarea nu se află între Tisa și Dunăre, ci în Câmpia someșană, adică tot într-un teritoriu care presupune protectorat gepidic, în cazul în care presupunem o datare la jumătatea sec. VI, adică în timpul evenimentelor comentate supra.

[13] Ipoteza identificării slavilor la Dunărea mijlocie, înaintea epocii avare, s-a mai formulat pornind de la analiza a alte două texte, în legătură cu refugiul regelui langobard Hildigis la slavi (GODLOWSKI 1980, p. 226) sau cu Epitaful episcopului Martin de Bracara (POHL 1988, p. 97, apud STANCIU 1999, p. 162).

[14] NESTOR 1969, apud POPOVIÆ 1975.

[15] Doar pentru exemplificare: MADGEARU 1997, p. 150; BARNEA A. 1991, passim.

[16] DIACONU G & 1962 a.

[17] MADGEARU 1997, p. 121, susține ca moment de început anii 60 ai secolului (autorul leagă prezența slavilor în Câmpia Română de tulburările provocate de invazia avară, fapt în sine posibil). Evident, nu se poate exclude coborârea cu 10 ani a acestei limite. Uwe FIEDLER (1992, p. 81) coboară această limită până la începutul veacului, ceea ce este greu de acceptat din numeroase motive.

[18] Așa figurează, greșit, în original (din neatenție). Corect: 578/579.

§ Procop. Răzb., VII, 14, 24 (nota nu există în original).

[19] De altfel, să constatăm că sursele târzii, în special Simocatta, deși au aproape caracterul unui jurnal de război și sunt relativ detaliate, nu amintesc nimic de case, colibe, sate.

[20] MADGEARU 1997, p. 131-137; STANCIU 1999, p. 116 (sedentarism firav).