SECȚIUNEA I: SISTEMUL TEHNOLOGIC

- Sistemul Compas -

p. 11

Nevoia de reformare a tehnicilor de studiu nu își are originea în vreun orgoliu prea scump plătit pentru a fi meritat ci în nemulțumirea față de limbajul descriptiv al ceramicii, subiectiv și inexact, chestiune care face deja materia unui studiu referitor la evul mediu timpuriu[1]. Dacă în anii 80 s-ar fi putut crede că o discuție terminologică poate fi lămuritoare, acum este tot mai evident că limbajul discursiv nu poate fi amendat în afara unei baze obiective a descrierii[2], și, chiar dacă acest lucru ar fi posibil, câștigurile ar fi minime, mai mult pe tărâmul eleganței academice decât pe cel al cunoașterii pozitive.

Preocupări de acest gen există, în special în țările anglo-saxone, încă de la începutul perioadei post-belice, și sunt concretizate într-un volum covârșitor de publicații[3]. Nu este vorba însă de vreo modă occidentală, fiindcă din anii 70 cercetătorii sovietici au pornit pe aceeași cale[4] (chiar dacă nu par să fi ajuns prea departe), urmați de arheologi din alte țări central-europene, chiar și după căderea Zidului[5]. Nu vom discuta aici slaba apetență a specialiștilor români pentru experimente; să spunem doar că izolarea din anii 80 a avut consecințe și în perioada următoare. Dotarea materială precară a contribuit și ea la această stare de lucruri, metodele moderne fiind de neconceput în absența unui calculator.

Sistemul Compas, produs și publicat în mai multe secvențe[6], este un complex de proceduri necesare măsurării vasului ceramic, stocării și prelucrării datelor, și are trei componente, prezentate în următoarele trei capitole:

1. Subsistemul morfologiei numerice (setul de date care se pot nota cu cifre și care operează cu calcule matematice)

2. Studiul capacității vaselor (care folosește datele morfologiei numerice)

3. Subsistemul alfa-numeric (respectiv producerea de clasificări pentru acele fapte care nu sunt traductibile în cifre, precum elementele de fabricație, accidentele morfologice, morfologia buzelor, descrierea decorului)

Pentru asimilarea mai ușoară a sistemului propriu-zis, am evitat pe cât posibil inovațiile lexicale, ceea ce nu înseamnă că terminologia folosită uzuală este cea mai bună posibilă.

ÎNAPOI LA SUMAR VOLUMUL I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE CAPITOLUL 1

[1] SÂRBU 1987, p.217-236.

[2] BALFET & 1983, care propun proporții-cadru de genul: farfuria se definește ca având înălțimea între 1/10 din diametrul la gură; castronul se definește ca având înălțimea între 1/5 și 1/2,5 din diametrul la gură, etc. Deși nimic nu ne obligă să primim recomandările cercetătoarelor franceze tale-quale, ar trebui să medităm la rigoarea necesară definițiilor. Din aceeași carte (p.7) aș menționa câteva principii de alcătuire a nomenclatorului formelor, care mi-au câștigat aderența fără dificultate, fiindcă se aflau deja în fundațiile "Sistemului Compas": a) se va folosi limbajul cel mai accesibil; b) se va raporta la formă, nu la funcție (care poate fi discutabilă); c) categoriile ceramice se definesc după raporturile principalelor dimensiuni, și, secundar, după mărime.

[3] La ORTON & 1992.

[4] RUSANOVA 1973, 1976.

[5] PARCZEWSKI 1993, FUSEK 1994 a, KOLEVA 1992.

[6] TEODOR E. 1996, 1998, 2000.