SECȚIUNEA II: SISTEMUL DE REFERINȚĂ

[p. 57]

Secțiunea întâi a avut ca obiect sistemul tehnologic, altfel spus tehnologia folosită pentru achiziția și prelucrarea de date. Această secțiune face un pas înainte spre obiectul de studiu, prin relevarea sistemului referențial. Există puține lucruri în sine, iar obiectele arheologice nu se află printre ele. Nu există lucru bun sau frumos prin el însuși, ci numai prin comparație cu lucrul rău sau urât. La fel și cu obiectul arheologic: nu poate fi cunoscut decât prin comparație, prin referința la altceva.

La rândul lui, sistemul referențial se împarte, cel puțin teoretic, în referința diacronică și referința sincronă. Atfel spus, încercăm să determinăm, finalmente, care dintre obiectele studiate (aici: ceramica Ipotești-Cândești) seamănă cu alte obiecte, din alte timpuri sau din alte locuri, operațiune relativ simplă și oarecum mecanică; mult mai greu este apoi, când trebuie să aproximăm care din aceste asemănări au și un înțeles genetic (metafora sper că este suficient de transparentă) am putea spune istoric, dacă nu ar fi cam confuz etapă mult mai delicată, presupunând destul de mult arbitrariu. Evident, când ne referim la alte timpuri înțelegem epoci care preced, relativ puțin, momentul studiat, iar când vorbim despre alte locuri ne referim la un areal geografic suficient de larg pentru a exprima toate influențele care s-au putut manifesta asupra teritoriului de studiu. Într-o formulare condensată, avem un teritoriu și o epocă de studiu, pe de o parte, și teritorii și epoci de referință, pe de altă parte. Am preferat să încep cu sistemul de referință, pentru a avea în portofoliu termenii de comparație necesari, atunci când vom cerceta, frontal, obiectul de studiu.

O abordare principial deterministă, ca cea de față, își are de înfruntat propria condiție: incapacitatea de a explica totul, până la capăt. Fenomenul X obiectul de studiu este determinat de seriile de fapte Y și Z, care la rândul lor sunt de terminate de seriile de fapte Y1, Y2..., Z1, Z2,..., care la rândul lor sunt determinate de alte fapte. Dar aceasta este problema oricărui sistem filosofic, iar noi nu încercăm să facem decât arheologie! Este oare necesar să ne otrăvim cu genul de probleme care nu-i lasă să doarmă pe filosofi? Este necesar, în fapt, să înțelegem doar limitele sistemului referențial, care definesc, din start, capacitatea de a trage concluzii și până la ce nivel. Cantitatea și calitatea sistemului referențial definesc, destul de exact, pragul de sus până la care am putea sări.

În mod ideal, pentru a înțelege perfect momentul prezent al obiectului de studiu (aici: ceramica munteană din secolul VI), una dintre condiții ar fi să avem un sistem referențial complet, adică să fim în posesia datelor despre toate obiectele de interes din trecut. Așa ceva, evident, nu este posibil, nu numai fiindcă nu a fost cercetată decât o infimă parte din siturile istorice, fiindcă nu a fost publicată decât o mică parte din materialele deshumate, ci și fiindcă putințele investigatorului fie el un solitar cercetător, un colectiv, un institut sau sistemul academic sunt fatalmente finite și anemice, prin comparație cu seria teoretic infinită a datelor necesare. Această perspectivă sumbră asupra actului cercetării poate avea urmări nefaste asupra stabilității psihice a omului de știință, dar este absolut necesară pentru a așeza actul cercetării pe terenul solid al realității, pentru a fi capabili să definim obiective fezabile și expectații care să nu producă dezamăgirea.

Așadar, sistemul referențial nu poate fi decât un eșantion, mai mult sau mai puțin reprezentativ, care să ofere cel mult sugestii asupra determinismului obiectelor studiate.

Loturile ceramice referențiale diacronice, sunt alese, firește, în primul rând, din situri ale Câmpiei Române, începând cu epoca romană și sfârșind cu prima jumătate a secolului al V-lea, care precede, cu puțin, epoca de studiu. Nu lipsesc însă mici loturi de referință din Moldova și din intra-carpatic.

Loturile ceramice referențiale sincronice acoperă spații ample, din Boemia, Slovacia, Polonia de sud, Bucovina de nord, Ucraina centrală și nordică, zona de stepă a Mării Negre. Am evitat, deliberat, materialul ceramic din Câmpia Dunării mijlocii și a Tisei inferioare, datorită specificului strategic al zonei, care a produs un amestec cultural greu comprehensibil. Nu am analizat decât un lot restrâns din Bulgaria de NE, din perioada post-romană, din simplul motiv că aceste materiale post-datează epoca studiată și stau la originea unui fenomen cultural nou, sinteza balcano-dunăreană (numită curent în arheologia românească Dridu, denumire care la nivel convențional este acceptabilă), care nu face obiectul de studiu al tezei.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE capitolul 4