CAPITOLUL 5

CAPITOLUL 5. REFERINȚA SINCRONICĂ

[p. 69]

Capitolul anterior a încercat să determine cel puțin câțiva ancestori posibili ai ceramicii de secol VI. Capitolul care începe aici continuă demersul referențial la nivelul contemporaneității fenomenului studiat, în arii geografice și culturale care ar fi putut avea un rol în configurarea situației de la Dunărea de Jos, în secolul al VI-lea. Nu mai este vorba despre vreun rol genetic decât pentru secolele următoare, marcate de civilizația Dridu (balcano-carpatică sau oricum altfel se dorește) ci de factori potențiali de influență imediată.

În termeni esențiali, teza aceasta este pe cale să răspundă la prezumția existenței slavilor în Câmpia Română, încă din cursul secolului al VI-lea[1], discutând aici, explicit, despre dovezi arheologice ale unei asemenea presupuse situații, la prezumția unei conviețuiri timpurii a populației autohtone, mai mult sau mai puțin romanizate, cu noii veniți, în expansiunea lor spre Balcani. Avem de clarificat de asemeni mult-discutatul caracter romanic (prefer post-roman) al ceramicii din așezări, atât cât arheologia este în stare într-o materie atât de subtilă (în esență romanizarea este un aspect lingvistic iar lingvistica este singura capabilă să măsoare asemenea fapte). Fie și cu asemenea dovezi indirecte precum existența materială a ceramicii o încercare în acest sens este posibilă în măsura în care și limba, dar și formele și șabloanele decorative sunt expresii ale mentalului colectiv.

Referința sincronică este un subiect vast, potențial nelimitat, fiind din nou constrânși să facem niște alegeri, respectiv să căutăm niște loturi ceramice semnificative, capabile să reflecte fenomene de mare amploare, care, în sine, sunt aproape imposibil de măsurat (oricum, nu în câțiva ani). Voi începe demersul cu cele câteva loturi ale lumii romane, voi continua cu arealele periferice Câmpiei Române, respectiv Moldova, Intra-Carpaticul[2], aspecte sud-dunărene care nu mai sunt strictamente ceramică romană, sfârșind cu prelucrarea unor monografii ale unor teritorii aparținând arealului slav primitiv.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE ceramica de la Iatrus

[1] Lista bibliografică este practic interminabilă, cuprinzând toți autorii străini importanți, cât și marea majoritate a arheologilor români.

[2] Nu ar fi fost neinteresant dacă am fi avut o bază a discuției și în Banat. Așa cum o arată însă lucrurile într-o recentă monografie regională dedicată mileniului migrațiilor (BEJAN 1995) clipa aceea încă nu a sosit. Ceramică din secolele V-VII există, după cum demonstrează ceramica din patrimoniu Muzeului Banatului (BEJAN 1995, fig. VIB/1-18), însă informația adiacentă este practic nulă. Lista descoperirilor arheologice din secolele V-VII se reduce la 4 puncte, din care o peșteră cu urme de locuire, două situri romane refolosite (Jupa, Orșova) și o necropolă de înhumație (Sânnicolau). Revenind la fig. VIB, ea prezintă un mozaic amețitor: ceramică gepidică (17), romanică (16, 13), de tradiție dacică (9, 7), dunăreană (10), dar și multe alte lucruri ciudate (3, 12, chiar 1), imposibil de judecat în absența altor repere arheologice. Din nefericire nu cunosc noutățile pe care probabil le va aduce teza de doctorat a colegului Mircea Mare, de la Timișoara.