Funcționalitatea recipientelor ceramice - privire globală

16. FUNCȚIONALITATEA RECIPIENTELOR CERAMICE

[p. 226]

16.2. Alte așezări ale culturi Ipotești-Cândești. Privire de ansamblu

Situația din celelalte situri importante analizate (Gropșani, Soldat Ghivan, Ciurel) este în bună măsură asemănătoare cu cele constatate la Dulceanca. Problematica generală este aceeași, motiv pentru care nu mai este necesară o analiză de detaliu, pentru fiecare în parte[59] (v. tabelul).

Prima constatare - și poate cea mai importantă este relativa similitudine a situațiilor. Oala-borcan domină autoritar tabloul, cu cifre între 70 și 90%. În cultura Chilia-Militari această proporție se află între 46,8 și 57,4%[60], iar în aspectul Cireșanu intervalul este 67,6-70,6%. După cum se observă, degradarea este relativ progresivă, începând cu secolul al III-lea (lipsesc statisticile pentru

[p. 227]

orizontul Cerneahov, care ar trebui să intre pe intervalul 57-67%). Simplificarea peisajului funcțional este deci un proces, desfășurat pe spații de timp largi, relativ progresiv; putem însă observa că această degradare se accelerează, de-a lungul secolului al VI-lea. Degradarea va continua, în fapt, în cultura Dridu, când oala-borcan devine obiectul ceramic cvasi-exclusiv. La nivelul celor trei perimetre geografice delimitate de tabel, Oltenia, vestul și centrul Munteniei, ordonate cronologic, procesul descris nu se desfășoară liniar, ci cu sinuozitățile expectate (condițiile locale sunt schimbătoare, în contexte politico-militare diferite, iar unele fluctuații se pot datora hazardului descoperirii/publicării). De asemenea, este de observat că simplificarea tabloului funcțional, deși este paralelă și teoretic consubstanțială altor procese descrise (degradarea condiției tehnice, scăderea capacităților), nu evoluează strict paralel; orizontul A de la Gropșani are un excelent raport tehnologic, și totuși, funcțional, oala-borcan înregistrează deja peste 80%, la același nivel cu așezarea de la Soldat Ghivan, unde ceramica lucrată la roată este net inferioară (geostrategic, cele două așezări au o situație net distinctă). Ar fi interesant de interpretat aceste cifre fie și în joacă drept paliere cronologice. Am avea, pentru început, Dulceanca IV și Gropșani B, la mijloc ar fi Dulceanca II, Ciurel B, Soldat Ghivan și Gropșani A, iar la sfârșit (pentru secvența analizată) Ciurel A și Dulceanca I. Schema este interesantă și plauzibilă, dar o judecată de cronologie relativă globală trebuie să țină cont de concluziile fiecărui segment analitic, ceea ce se va întâmpla mai târziu.

O a doua observație majoră este evoluția poate surprinzătoare a tăvițelor (tipsiilor), cu un vârf de grafic la început, în orizontul B de la Gropșani. Este posibil ca numărul acestor piese să fie și (mult) mai mare. Pentru câteva complexe, raportul altfel, relativ detaliat nu amintește numărul pieselor, mulțumindu-se cu mențiunea mai multe[61], ceea ce face ca situația statistică să înregistreze nu un număr, ci o limită (> 25, >7, v. Anexe, secțiunea V, J.1.)[62]. Chiar și așa, o frecvență atât de mare a acestor piese practic nu este de întâlnit nicăieri, nici în lumea slavă[63]. Această constatare nu ne permite decât o singură concluzie, și

[p. 228]

anume că acest tip de piesă ceramică se naște la Dunărea de Jos[64], ca un înlocuitor al farfuriilor romane (copiind morfologia platourilor, de fapt). Că același obiect ar fi putut apare, independent, în lumea slavă primitivă, este cât se poate de plauzibil, fiind un utilitar necesar oricărei comunități, dar cel puțin până acum exemplarele pe care le cunosc de la Dunărea de Jos sunt și mai timpurii[65], și mult mai numeroase, așa încât posibilitatea ca slavii să fi cunoscut utilitarul într-un din primele raiduri de jaf poate fi luată în considerație. Deși foarte frecventă în orizonturile timpurii, forma dispare în siturile târzii din Oltenia. La Piatra Olt Vadu Codrii există o singură piesă în orizontul de locuire cu ceramică lucrată la roată, forma fiind absentă în cele 4 complexe târzii.

O evoluție paralelă o constatăm în bazinul Munteniei vestice, pentru care frecvența tipsiilor în siturile de la Dulceanca IV și II se situează în jur de 10%, pentru ca în cele două orizonturi de locuire de la Dulceanca I să devină sporadice (câte o piesă). Mai puțin convingătoare este situația din siturile de la București. Nu cunoaștem situația statistică din siturile probabil mai timpurii (cele două de la Străulești, în special Lunca)[66], iar cea din siturile studiate nu ne ajută foarte mult, cifrele fiind similare. Să remarcăm și pentru acest areal absența formei din siturile târzii (Vadu Anei[67] și Șuvița Hotarului[68]); este vorba însă despre descoperiri limitate, cu puține complexe și puțin material, și mai putem aștepta surprize. Pare un fapt însă că forma tinde să fie abandonată în Muntenia, pentru secolele următoare, iar tendința descendentă constatată pe siturile mari este convergentă constatării absenței piesei din faza finală a culturii Ipotești-Cândești.

În privința amforelor, cifrele din tabel sunt de luat cu multă prudență; nici o amforă nu a fost găsită în contextul de depozitare, toate fragmentele provenind din poziții secundare. De aici sunt de înțeles două lucruri: în primul rând că rezervele stocate în amfore erau ascunse (de-asta nu au fost găsite), în al doilea rând că ceea ce s-a găsit în poziție secundară nu reprezintă decât o mărturie indirectă asupra vaselor sparte în altă parte, iar numărul fragmentelor găsite reprezintă destul de aleator capacitățile de stocare reale. Evident, diferențele mari, de tipul Dulceanca IV-Dulceanca I b, sunt de luat în considerație, dar nu și diferențele mici, de tipul Dulceaca II-Dulceanca Ib. Mai este de remarcat desincronizarea faptelor: momentul maxim al importurilor nu concide cu expansiunea maximă a ceramicii lucrate la roată (Gropșani A și Dulceanca II au cifre foarte mici), rezultat al faptului că vorbim despre două serii de produse de origine distinctă (amforele sunt importuri, olăria lucrată la roată este producție locală), cât și datorită faptului că cele două serii de fapte au inerție diferită: în timp ce importurile pot fi reluate/ întrerupte în perioade de timp scurte (deci inerție mică), organizarea producției locale presupune o inerție mare, adică un timp de realizare mai mare, de unde și decalajul.

O a doua observație importantă, în legătură cu capacitățile de stocare, este relativa complementaritate a amforelor și a vaselor mari, de provizii. Aspectul este clar reprezentat la Gropșani și în siturile de la București, pentru care există fie o categorie, fie cealaltă (funcția fiind aceeași, chiar dacă proveniența recipientului este diferită). În așezările de la Dulceanca, din contră, valorile

[p. 229]

sunt relativ proporționale, accentuând decalajul dintre așezarea de la Dulceanca IV (presupus prima) și Dulceanca I; distribuțiile recipientelor de stocare explică, indirect, distribuția claselor sub 10 litri (discuția de la capitolul 15): la Dulceanca IV lipsesc vasele mijlocii-mari (6-8 litri) fiindcă stocarea se făcea în recipiente mari deci resursele erau apreciabil mai mari decât în așezările următoare (inclusiv Dulceanca II), mai ales dacă luăm în considerare și gropile de provizii. Și în acest caz putem vorbi despre o decalare a fenomenelor: așezarea de la Dulcenca IV are resurse vizibil mai mari decât următoarele, totuși, aici statistica nu ne arată decât 40% din recipiente ca fiind realizate pe roata olarului; motivația pare aceeași, respectiv inerția mare a sistemului de organizare meșteșugărească, ce se dezvoltă datorită progresului economic și creșterii resurselor, însă produce din plin (păstrând proporțiile!) într-un moment în care, deja, resursele erau în regres. Cum s-ar putea data aceste fenomene istorice vom vedea în secțiunea următoare.

Despre celelalte obiecte ale tabelului analizat se poate spune, în ansamblu, că sunt apariții sporadice, dar generalizate (sunt deci foarte rare, dar apar peste tot). Absența unei categorii sau a alteia dintr-o așezare sau alta pare mai degrabă un joc al hazardului descoperirii. Chestiunea este interesantă fiindcă, fiind atât de rare, rolul lor de utilitar firesc este contestabil (exemplu: cu un opaiț nu se face lumină la... București). Aceste piese par mai degrabă o colecție tip Noe, răsărite și prășite din adâncurile memoriei. Nu toate arcele supraviețuiesc însă furtunii; aceasta avea să piară (sunt forme care dispar în secolele următoare). Caracterul sporadic al acestor descoperiri, care ba sunt ba nu sunt (conform unei zicale arheologice prea bine cunoscute) sugerează și ceea ce știm din așezările pe care le cunoaștem cel mai bine: mai puțin de jumătate!

Un scurt comentariu necesită vasele miniaturale (prinse în tabel la categoria retorte doar fiindcă funcția este posibilă, cât și fiindcă este greu de precizat care au avut funcția și care nu). Este dificil de stabilit limita de dimensiuni a unui vas miniatural și diferențele specifice de ceea ce uneori este notat cupă sau pahar. Această limită s-ar afla undeva între 50-100 ml. În principiu, un recipient sub 50 ml. își pierde orice utilitate denominabilă. Explicația cu jucăriile este plauzibilă, dar nu foarte atractivă. Utilitatea meșteșugărească (pentru turnarea bronzului, de pildă) este doar o presupunere, atâta vreme cât rapoartele nu precizează dacă recipientele au urme de arsură (în special pe interior; dar ar trebui să existe și urme metalice, în cazul în care nu au fost spălate cu conștiinciozitate în laborator, adică). Funcția magică a unor asemenea recipiente este clar pusă în evidență de descoperirile din mormintele de incinerație de la Dulceanca IV. Discuția asupra funcției reale a acestor vase nu se poate purta acum în termenii cei mai obiectivi, toate cele trei alternative fiind posibile, pentru fiecare caz în parte. Ceea ce putem face acum este să constatăm frecvența relativ mare a acestor miniaturi atât în culturile secolelor precedente, din Câmpia Română[69], cât și în cultura Ipotești-Cândești, element de continuitate care a trecut aproape neobservat[70].

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE SECȚIUNEA FINALĂ

[59] Sper că este evident motivul pentru care am ales aceste situri și nu altele. Fac totuși mențiunea că motivul principal se referă la numărul total de piese (inclusiv fragmente) publicate, ceea ce face ca raporturile statistice între diversele categorii să se apropie mai mult de modelul real, al societăților in vivo (împrumutând un termen sugestiv din biologie). Întrebările pe fond, asupra valorii analitice a unui lot ceramic sau altul, sunt patru: a) ce proporție a vechii așezări a fost cercetată? b) cât din ceramica folosită real în așezare a supraviețuit material, sub stratul arat, fără perturbări ulterioare (la această întrebare nu se poate răspunde, dar se pot face estimări); c) cât la sută din relictele conservate in situ au fost recoltate?; d) cât la sută din piesele recoltate au fost publicate (text sau imagine)? Dacă fiecare raport arheologic ar încerca să răspundă la aceste patru întrebări, valoarea analitică a loturilor ceramice ar crește sensibil și ar deschide drumul transformării ceramisticii în principala unealtă a demografiei istorice. Practica selecției cioburilor pe marginea șanțului este nocivă, fiindcă nu se poate hotărî atunci ce este important și ce nu. O selecție pentru publicare se poate face, în condiția prelucrării întregului lot ceramic și a comunicării cifrelor.

[60] Intervalul se datorează pieselor fragmentare, cu atribuire incertă (oală-bocan sau altceva, de la caz la caz). În cultura getică anterioară sau contemporană cuceririi romane, din centrul și estul Câmpiei Române, ponderea oalelor-borcan oscilează, în medie (cu abateri locale), între 40-50%, după cum a concluzionat colegul George Trohani, într-o discuție pe marginea tezei de doctorat a domniei sale. Se poate afirma că procesul degradării peisajului morfo-funcțional este mult mai vechi. Exceptăm epoca romană, fiindcă reprezintă o societate de tip urban (cu implicații asupra organizării producției).

[61] POPILIAN & 1998, L.7 (p. 20) și L.17 (p. 32) de la Gura Gurgotei, L.1 (p.112) de la Ovrei, toate pentru orizontul B și L. 6 (p. 19, unde se face chiar mențiunea, despre tăvițe, că în general sunt nelipsite din orice complex arheologic; totuși, pentru 10 complexe din 24 nu se amintește nimic despre aceste obiecte). Pentru aceste complexe au fost luate în considerație câte două piese, dar ele ar putea fi mai multe.

[62] Una dintre aceste tăvițe (v. POPILIAN & 1998, fig. 17-L.10/05) are baza concavă (conformație neobișnuită pentru acest gen de obiecte), amintind de unele platouri romane (de dimensiuni mai mari, v. POPILIAN 1976, cat. 896-897; v. vol. III, pl. LXVIII/98,99) și a fost notată pe un rând separat.

[63] La nivelul actual de informare, frecvența acestei piese pe zone geografice este destul de inegală: 10 în Slovacia (din care numai două datate în secolul VI; restul de secol VII); în Polonia 3 (două de secol VII); două piese în situl de la Korceak VII (prima jumătate a sec. VI) dar 8 piese la Korceak I (a doua jumătate a sec. VI). Chiar dacă aceste cifre sunt departe de a reprezenta totalitatea descoperirilor din respectivele teritorii, o concluzie se desprinde cu limpezime: tăvițele apar în lumea slavă în cursul sec. VI, dar devin un obiect uzual numai în sec. VII. În Muntenia procesul este invers: piesa este frecventă în orizonturile Ipotești-Cândești timpurii dar tinde să dispară spre sfârșitul sec. VI. O frecvență remarcabilă au aceste piese la Codân (trei situri, respectiv Codân 1, 2 și Gorecea; multiple nivele de locuire), dar distribuția lor cronologică este și mai interesantă: 9 exemplare pentru secolul V (ultimele trei sferturi), 3 în sec. VI, 3 în sec. VII, 6 în prima jumătate a sec. VIII și 12 (!) în a doua jumătate a secolului. Apartenența nivelelor de secol V la cultura slavă primitivă este absolut îndoielnică (deci fenomenul a fost generat de altă cultură), nici nivelele de sec. VI-VII nu sunt foarte convingătoare din punct de vedere al caracterului slav al așezării (v. § 5.3.6.), iar evoluția nu este paralelă siturilor slave (pentru care secolul VII aduce o afluență sporită a acestor piese). Ceea ce se întâmplă cu creșterea spectaculoasă din sec. VIII mai are nevoie de analize (o slavizare progresivă a așezării este probabilă).

[64] Reamintesc aici că asemena piese au fost raportate (frugal) de Ștefan Olteanu în așezarea de la Șirna, în contexte care sugerează mijlocul secolului al V-lea (v. capitolul 8).

[65] Cele mai timpurii exemplare slave pe care le cunosc sunt din așezarea de la Korceak VII (prima jumătate a sec. VI, v. RUSANOVA 1973, fig. 5/15 și 6/4).

[66] Pentru Lunca se vorbește însă de două tipuri, una cu margine joasă, una cu margine înaltă (CONSTANTINIU 1963, p. 90), de unde presupun existența a mai mult de 5 piese (pentru a constata grupări), ceea ce, la catitatea de material recoltată, poate însemna mult (dar cât de mult...?). La Măicănești, din contră, se afirmă raritatea piesei (CONSTANTINIU 1965 b, p. 184), ceea ce confirmă cronologia mai târzie, prin comparație cu Lunca. Pentru Băneasa La Stejar se afirmă frecvența mare a tipsiilor (CONSTANTINIU 1965, p. 86, se ilustrează numai două, fig. 12/4, 5, din care prima pare a fi mai degrabă tavă fixă, dar ilustrația este foarte neclară), ceea ce, prin prisma aceluiași raționament, propune situl pentru prima jumătate a cronologiei culturii Ipotești-Cândești.

[67] TEODOR E. 2000 a, p. 132.

[68] DAMIAN O. 1996, p. 105-106.

[69] BICHIR 1984, planșele 36-37.

[70] Din câte îmi aduc aminte, doar Victor Teodorescu (TEODORESCU & 1993, p. 382) a atras atenția asupra subiectului, însă nu cred că a fost auzit.