CRONOLOGIA ...594-595

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANUL 594[105]. Expedițiile lui Priscus la nordul Dunării de Jos.

Theoph Sim. VI, 6-7: "6...La începutul primăverii comandantul (= Priscus) fu trimis de împărat la Istru, pentru ca neamul sclavinilor, împiedecat de el să treacă fluviul, să asigure fără să vrea securitatea și liniștea Thraciei (...). (...) după (alte) 20 de opriri cu tabăra, ajunse la Dorostolos (...) 7. În a douăsprezecea zi (= aprox. 15 iunie), după ce construise nave, generalul trecu fluviul și auzind că Adragastos scosese ceata de sclavini și plecase ca să facă prăzi, la miezul nopții porni împotriva lui (...). Adragastos (...) încălecând pe un cal fără șa o luă la fugă. Barbarul dădu apoi peste romani și descălecând de pe cal începu lupta corp la corp. Dar pentru că nu putea să țină piept celor care luptau, începu să fugă prin niște locuri greu de străbătut. Adragast o luă înainte datorită iuțelii de picior, căci natura îl deprinsese pentru aceasta. Dar o soartă potrivnică i se arătă și barbarul dădu peste trunchiul unui arbore mare. De aceea ar fi fost o pradă foarte ușor de prins pentru dușmani, dacă fluviul nu l-ar fi salvat. Căci trecându-l înot, scăpă de primejdie. Romanii făcură ospăț tăișului sabiei un mare număr de sclavini, pustiiră ținutul lui Adragastos, iar pe cei prinși îi trimiseră la Bizanț cu juguri de lemn legate de gât".

De această dată, fără îndoială, ofensiva generalului Priscus este îndreptată împotriva slavilor din Câmpia Valahă, pornind din Durostorum. Iar bizantinii trebuie să fi avut motive. Dacă pe baza izvoarelor nu se poate spune prea mult despre activitatea militară a slavilor de la Dunărea de Jos, pentru ultimii zece ani, s-au încercat dovezi arheologice și numismatice[106]; ar putea fi luate în considerație întreruperea circulației monetare la Sucidava-Celei între 581-583, distrugerea cetății Ulmetum, unde a fost găsită o monedă 583/584 într-un nivel de distrugere, tezaurul de monede de aur de la Axiopolis (îngropat în timpul lui Tiberiu II); nici unul dintre aceste argumente nu este foarte solid. Oricum, concluzia că, la capătul războiului din anii 80 limes-ul de la est de Novae era încă funcțional și în mult mai bună stare decât limes-ul de la vest de Novae[107] - este disonantă cu pretenția că de la nordul Dunării inferioare au plecat atâtea invazii devastatoare.

Simocata produce raționamentul că dacă slavii vor fi ținuți la nord de Dunăre, vor apăra imperiul indirect - și involuntar, încerca cronicarul să se amuze. Din nefericire nu precizează acea amenințare din spatele slavilor. Aceștia nu puteau fi anții - aliați cu bizantinii, atât în trecut, cât și în viitor. Putem încerca însă o explicație: probabil, între timp (adică nu la 579, ci după această dată), slavii din Câmpia valahă se închinaseră avarilor. Rămâne însă o ipoteză oarecare.

Expresia a face prăzi pare să fi devenit sinonimă războiului. Adragastos se afla încă pe malul celălalt al fluviului, în propriul teritoriu, după cum precizează cronicarul, mai jos, deci nu putea jefui. Este mult mai probabil că agitația de la Durostorum fusese observată, iar conducătorul sclavin se pregătea să iasă oaspeților în întâmpinare.

Jurnalele de război conțin numeroase mențiuni ale unor acțiuni de noapte ale bizantinilor. Se pare că arma surprizei rămăsese singura ascuțită...

Ciocnirea pare să se fi produs în noaptea următoare trecerii Dunării, iar peisajul (locuri greu de pătruns; arbore mare) corespunde luncii Dunării. Unde ar fi putut scăpa însă Adragast - trecând Dunărea? Nu pe malul bizantin, evident, ci pe un ostrov (șeful sclavin fuge de la locul luptei pe jos, adică nu putea ajunge departe).

Episodul Adragast este reluat și de Theophanes Confessor, care însă adaugă episodul Musokios:

Theoph. Conf., a. 6085: "...Priscus prinse inimă și înaintă în părțile mai dinlăuntru ale sclavinilor. Un barbar gepid, stăpânit de credința creștină, fugi la romani și le arătă romanilor drumul. Și îi înfrânse pe barbari. El spuse că Musokius, regele barbarilor, se află la 30 de mile. Îndemnat de trădarea gepidului, Priscus trecu fluviul la miezul nopții și îl descoperi pe Musokius doborât de beție: căci sărbătorise ziua morții fratelui său. Îl prinse viu și pricinui mult măcel între barbari. După ce puseră mâna pe mulți prizonieri, romanii se dădură la mâncare și la băutură, dar barbarii se adunară și îi înfruntară pe învingători. Și răspunsul ar fi fost mult mai aprig decât bărbăția lor de mai înainte, dacă n-ar fi intervenit Gentzon cu un pâlc de călăreți (...) Priscus i-a tras în țeapă pe cei încredințați cu paza sa."

Al doilea raid al lui Priscus se petrece în părțile mai dinlăuntru, dar nu mai departe de 30 de mile. Într-adevăr, luptele cu Adragast s-au petrecut în vecinătatea imediată a Dunării.

De ce ar fi fapta călăuzei gepide o trădare? Gepizii nu erau supuși sclavinilor. Dar nu erau ei supuși aceluiași stăpân? Se confirmă aici că sclavinii din Câmpia Valahă trecuseră sub suzeranitatea kaganului avar.

Împrejurarea cu gepidul trădător (a cărui faptă este explicată prin solidaritatea creștină) mai înseamnă ceva: noii veniți învățaseră trecătorile Carpaților. Mai mult, gepidul se afla în Câmpia Dunării de Jos de ceva vreme, din moment ce putea fi călăuza unei expediții de noapte.

Traversarea Dunării și acțiunea în timpul nopții (Musokius era beat) a devenit un topos literar. Cei 45 de km. cu greu ar fi putut fi făcuți într-o singură noapte, într-un teritoriu fără drumuri[108].

Salvarea bizantinilor o aduce Gentzon (comandantul ...infanteriei), în fruntea unui pâlc de cavaleriști. Dacă intervenția unui număr mic de oameni a schimbat sorții luptei - atunci lupta s-a purtat cu puțini oameni. Marșul rapid al bizantinilor prin câmpie, în faza atacului-surpriză, indică de asemeni un corp de armată mic. Toate acestea aruncă o anumită lumină asupra forței combative a adversarului. Distanța presupus mică dintre teritoriul Adragast și cel al lui Musokius indică și ea comunități politico-militare restrânse, cu un grad mic de agregare, rezumabile la expresia consacrată de sclavinii. Nu puteau fi acești sclavini cei care au răvășit întrega Thracie de mai multe ori și au luat zidurile Thessalonicului cu asalt.

O ultimă concluzie: războiul cu barbarii barbarizase cu totul armata romană, inclusiv purtătorii numelor romane. Pedeapsa aplicată de Priscus gărzilor - tragerea în țeapă - este cea despre care vorbea cu groază Procopius, o generație mai devreme, descriind grozăviile sclavinilor (v. supra, anul 550).

Theoph. Conf., a. 6086: "În acest an (= tot 594) Priscus a trecut din nou Istrul, a prădat neamurile sclavinilor și a trimis la împărat o mulțime de prizonieri. Împăratul a trimis pe Tatimer la Priscus și a poruncit ca romanii să petreacă iarna acolo. Aflând acest lucru, romanii se împotriveau, deoarece nu era cu putință să se facă așa ceva din pricina mulțimii barbarilor, dușmăniei locuitorilor și frigului de nesuportat. Priscus i-a îndemnat cu cuvinte măgulitoare și i-a înduplecat să ierneze acolo."

Acțiunile împotriva lui Adragast și Musokius debutează la începutul verii. Cele relatate de Theophanes, petrecute în următorul an bizantin, adică după întâi septembrie, se încheie în timpul iernii, adică în același ciclu sezonier iar, după calendarul gregorian, în același an (am convenit, fără certitudine, că este 594).

Soldații romani se împotrivesc iernării la nordul Dunării din trei motive: mulțimea barbarilor, dușmănia locuitorilor și frigul. Tautologia (aparentă?) barbari-locuitori lasă loc la speculații; la concluzii, însă, nu rămâne decât un semn de întrebare.

Deși soldații se împotrivesc iernării în barbaricum, Priscus îi convinge. Nu avem știință să se fi petrecut vreun dezastru militar. Forța acestui adversar (deductibilă din expresiile mulțimea de prizonieri; mulțimea barbarilor) nu este pe măsura sugestiei.

ANUL 595 (toamna). Priscus este înlocuit de la comandă.

Theoph. Conf., a. 6087: "Împăratul i-a luat lui Priscus conducerea militară și l-a numit conducător de oști pe fratele său Petrus. Priscus a pornit cu oștirea înainte de a sosi Petrus și a trecut fluviul. Auzind de trecerea oștirii romane, hanul se miră în chip deosebit și trimise la Priscus cerând să afle pricina, căci era mîhnit în chip deosebit pe succesele romanilor. Pentru aceste treburi Priscus îl trimise sol pe medicul Theodor, un bărbat inteligent și cumpănit (...). Ascultând aceste cuvinte khaganul surâse și zise că face pace, dar rămâne la alegerea lui Priscus dacă dorește să-l onoreze pe han cu prăzi de război. Priscus dădu khaganului prizonierii spre a obține trecerea, iar toate prăzile de război le luă cu sine și trecu fluviul fără primejdie "

Este limpede că evenimentele se petrec pe alt segment al fluviului, foarte probabil în Banat (sau Oltenia?). Kaganul aude în timp util de isprăvile lui Priscus, are timp de un schimb de soli și este suficient de aproape pentru a tăia generalului retragerea. Așa ceva nu se putea petrece prea departe de Cazane. Cronicarul nu găsește însă de cuviință să spună și cine erau victimele raidului. La această epocă și în acel loc - ar putea fi gepizi sau sclavini. Cum gepizii nu mai reprezentau o problemă militară - ar trebui să fie sclavinii. Dar nu este sigur. Nu trebuie să judecăm campaniile bizantine numai cu argumente strict militare. Se pare că cele financiare erau cel puțin la fel de importante. De altfel, Priscus este mai interesat de pradă, decât de prizonieri - potențialii adversari.

Este cert că bizantinii aveau mari probleme cu întreținerea propriilor trupe (catastrofa din 602[109] s-a datorat acestui fapt, în ultimă instanță). Un bun comandant nu trebuia doar să-și conducă trupa la victorie, ci trebuia, în primul rând, să o hrănească. Ultima resursă, în absența banilor, era jaful. Iar fiindcă teritoriul bizantin era prea secătuit pentru a suporta jaful și din partea propriei armate - comandanților nu le rămânea altceva de făcut decât de a-și hrăni trupa la adversar. Există un dosar substanțial al problemei, care trebuie analizat aici, pentru a înțelege mai bine campaniile nord-dunărene. Problema este veche, și aduc pentru început un autor de pe vremea lui Valens:

Themistios X, 133-140 (FHDR II, p. 65): ...s-a introdus în schimb belșugul celor trebuitoare, datorită căruia gărzile din fortărețe nu sunt nevoite ca în locul barbarilor să poarte război cu supușii (romani) și să nu se atingă de aceia (barbari), pentru că așa le cere tratatul (de pace), dar să-i jefuiască pe agricultori, din pricina lipsei...

Corpus Iuris Civilis, Codex X, 27, 2, 10:"Împăratul Anastasius augustul către propretorul Matronianus: (...) Dar acestea au fost rânduite în afara diocezei Thracia, căci în Thracia dăjdile nu sunt oferite în întregime, deoarece numărul agricultorilor s-a micșorat din cauza năvălirilor barbare, și nu ajunge contribuția în natură pentru oștenii aflați în ea; și mai mult ca oriunde, pentru hrănirea unităților militare din ea, e nevoie să o strângem cu multă grijă, deoarece nu putem hrăni soldații de acolo fără să facem și cumpărături"

Ioannes Lydos, Despre Magistraturi[110]: "Supușii împărăției socot că mai ușor pot suporta o invazie a barbarilor decât o staționare în mijlocul lor a armatei romane"

Procop., Istoria secretă 23, 6: "...când mezii și saraceenii devastau o mare parte din teritoriul Asiei, iar hunii, sclavinii și anții răvășeau aproape toată Europa, (...) el (=Iustinian) n-a iertat nimănui birul, afară doar, pentru un singur an, cetăților care fuseseră cucerite."

Corpus Iuris Civilis, Nov. Edict XIII, Cap. XI: "...către Ioannes, preaslăvitul eparh al sfintelor comandamente militare din Orient (...) 1. Dacă se întâmplă că unii din ținuturile amintite sunt necinstiți făță de fisc (...) Aceste provizii vor fi sechestrate de la augustal din clipa aceea și vor fi trimise caselor tale de bani pe propria lor primejdie; și vor fi supuși la confiscare prealuminații tribuni și conducătorii lor (care trebuie să se teamă și de pedeapsa capitală); iar unitatea militară în întregime va fi strămutată din țară și așezată în ținuturile de dincolo de fluviul Istru sau Dunăre spre a sta de pază la hotarele de acolo..."[111]

Probleme cu aprovizionarea trupelor din Balcani existau încă de pe vremea cumpătatului Anastasius, în vremea căruia, totuși, visteria nu era goală. De atunci trecuse aproape un secol, iar procesul de urbanizare (pratic, emacierea economiei agrare, datorită invaziilor) - început încă din secolul IV - se accelerase, iar lovitura de grație a dat-o fiscalitatea enormă, care trebuia să finanțeze visurile de reîntregire a imperiului. Economia monetară este, începând cu 582, în pragul colapsului[112]. În aceste condiții, când economia de schimb aproape dispăruse, dar nici cea naturală nu mai prea exista, ne putem întreba cu ce se hrănea armata bizantină. Scăderea efectivelor militare este un rezultat al acestor evoluții economice (rezultată la rându-i din criminala paciență cu care împărații romani priviseră acțiunile balcanice ale barbarilor). Edictul lui Justinian împotriva deturnărilor de fonduri militare instituie o pedeapsă care nu are numai logică militară (infractorii trebuie trimiși în sectorul cel mai expus al limes-ului), dar și una financiară (statul roman nu va mai cheltui cu prăduitorii visteriei, iar aceștia își vor câștiga existența, în schimbul vieții).

Detaliatele jurnale de război ale ultimului deceniu al secolului amintesc în trei rânduri de iernarea armatei la nordul Dunării. Acestea nu par a fi însă incidente izolate, ci o practică mai veche.

MAI DEPARTE, ANII 595-599

[105] Sau 592 la editorul textului din FHDR II (V. Popescu, p. 541, nota 5).

[106] MADGEARU 1997, p. 20. Este de neînțeles cum a concluzionat colegul că în 585 (586, la el) slavii care sunt înfruntați de Comentiolus, în fața Zidurilor Lungi, sunt cei de sub comanda lui Adragast, cel pomenit de izvoare doar opt ani mai târziu.

[107] MADGEARU 1997, p. 141.

[108] Comunitatea lui Musokius s-ar putea afla undeva pa cursul Buzăului, prin asociere cu numele antic al râului (Musaios - TEODOR D. 1995, p. 324), fiind, deci, un urmaș (sau supus) al lui Dauristas.

[109] Tendința actuală este de a minimaliza evenimentele din 602, arătându-se că limes-ul a supraviețuit evenimentelor, fiind distrus ulterior. Este un argument. Bizantinii au pierdut însă, la această dată, definitiv, inițiativa militară, devenind un jucător pasiv, perdant prin definiție.

[110] De Magistratibus, ed. Bekker, Bonn, 1837, p. 246 (apud Madgearu 1997, p. 14)

[111] Edictul datează între septembrie 538 și august 539.

[112] OBERLÄNDER 2000, p. 140-141, însă este demn de menționat că fenomenul definește în primul rând dioceza Daciei și mai puțin Oltenia, reflectând astfel fidel aria probabilă de operațiuni, conform izvoarelor. În schimb, între 583-587 nu pătrund monede pe teritoriul Munteniei.