Secțiunea III: Siturile Ipotești-Cândești

SECȚIUNEA III: PRINCIPALELE SITURI IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

[p. 101]

După o îndelungată - și poate obositoare pregătire a terenului, am ajuns în sfârșit la obiectul de studiu, cultura Ipotești-Cândești. Cele două largi ocoluri unul tehnologic și unul referențial ne asigură însă o platformă de dezbatere relativ solidă și largă, pe care se poate produce o clasificare a principalelor situri din Muntenia epocii lui Justinian. Se urmărește o dublă clasificare: una cronologică (evident, nu în sensul cronologiei absolute, ci în distingerea unor etape mari) și una culturală (respectiv cât de romanică este cultura materială).

Există câteva lucrări de sinteză asupra perioadei și arealului, mai vechi și mai noi, cu referire strictă la prezentul subiect[1] (situri Ipotești-Cândești) sau cu termeni mai largi[2], însă nu există nici o monografie ceramică, adică ceea ce se dorește actuala lucrare. Propunându-mi o lucrare specializată, nu am să reiau lucruri spuse de multe ori, nici nu am să realizez un catalog al descoperirilor, care fac obiectul altor lucrări în etapă finală de realizare[3]. Actualul studiu operează cu termeni statistici și cu comparații între situri mari, publicate măcar relativ corespunzător. De aceea, trecerea în revistă a siturilor care urmează nu își propune nici o listare exhaustivă a siturilor, nici o expunere rezumativă sub toate aspectele, ci va aduce în discuție strict elementele care pot contribui la o analiză cu sens pentru atingerea obiectivelor propuse. Repet aici o chestiune de principiu, și am să o repet de câte ori va fi necesar: piesele ceramice izolate, scoase din contextul arheologic sau fără context arheologic, nu sunt analizabile nici cronologic, nici cultural, decât în termeni foarte generali (iar uneori nici atât). Acest enunț este general valabil, cu excepția unor produse de vârf (lux), cu caractere particulare foarte marcate, ceea ce nu este aproape deloc cazul epocii și teritoriului studiate. O dovadă indirectă că lucrurile stau așa este situația cartării siturilor de la jumătatea secolului V până la jumătatea secolului VII. Sunt cunoscute numai anumite areale (Valea Mostiștei[4], interfluviul Ialomița-Colentina[5], județul Teleorman[6], o zonă restrânsă din centrul Olteniei[7]), prin activitatea unor entuziaști (motiv pentru care numeroase puncte sunt îndoielnice[8]), dar nu știm practic nimic despre întinse suprafețe de teritoriu (județele Argeș, Vâlcea și Gorj sunt pur și simplu albe; absența din estul Munteniei este datorată unei lipse efective a materialelor de epocă și voi comenta în altă parte). Situația se explică nu numai prin dezinteresul unor factori locali, ci și prin specificul ceramicii secolului al VI-lea. Fragmentele mici lucrate la roată sunt foarte ușor de confundat cu materialul culturii Dridu, iar ceramica lucrată cu mâna se poate confunda ușor cu ceramica dacică (prin fabricație) sau chiar cu materiale preistorice; în absența unui bun cunoscător al specificului ceramicii și așezărilor Ipotești-Cândești este practic aproape imposibil de identificat corect aceste așezări (iar cu ipoteticele necropole situația este încă și mai grea). Foarte probabil, sub unele identificări Dridu, de pe Valea Mostiștei, de pildă, s-ar putea ascunde situri mai timpurii. Societatea complet ruralizată pe care o studiem este, prin natura ei, conservatoare, arhaizantă, iar ceea ce se schimbă, eventual, este proporția între diversele tipuri tehnologice, morfologice și decorative. Evident, așa ceva nu se poate judeca pe piese izolate. Caracterul cultural al unor produse nu se poate adjudeca pe

[p. 102]

analogiile (oricât de stricte sub aspect procedural) a ceea ce s-a întâmplat să fie scos din vie, din plugul CAP-ului sau din fântâna gospodarilor. Similar, siturile care s-au bucurat de o cercetare de specialitate fie ea sistematică sau de salvare dar care nu s-au bucurat și de un desenator harnic sau de o restaurare corespunzătoare, sunt condamnate a rămâne un punct pe hartă, iar considerațiile docte ale cercetătorului indiferent de nume vor rămâne suspendate de niște ascuțite semne de întrebare.

Voi expune siturile în ordine geografică, de la Vest la Est, atât pentru că se pare că aceasta ar fi, în mare, chiar secvența de dezvoltare istorică a culturii studiate, cât și pentru simplul motiv că este singura ordine obiectivă, având în vedere că ordinea cronologică va fi totdeauna discutabilă. Având în vedere că în viziunea tradițională[9] cultura Ipotești-Cândești se rezuma la Muntenia, Oltenia fiind considerată doar o extensie probabilă a acesteia, situația de pe dreapta Oltului va fi expusă într-o secțiune finală, a teritoriilor asociate, împreună cu așezările 1 și 2 de la Bratei, despre care s-a spus, în anii din urmă, că ar reprezenta o extensie a culturii Ipotești-Cândești la nord de Carpați, cel puțin sub anumite aspecte[10].

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE Ipotești

[1] TEODORESCU 1964, 1971, FERCHE 1984.

[2] OLTEANU 1997, MADGEARU 1997.

[3] Colega Vasilica Sandu, de la Muzeul Municipiului București, are în lucru de mulți ani o teză de doctorat referitoare la același areal spațio-temporal, cu referire generală, inclusiv la așezări, necropole, meșteșuguri, etc. (sub conducerea prof. Stelian Brezeanu). Mult mai tânărul coleg Andrei Măgureanu lucrează la un masterat [devenit doctorat, între timp; mențiune ulterioară] pe aceeași temă (sub cond. dr. Radu Harhoiu). Evident, nu îmi propun să dublez astfel de lucrări.

[4] ȘERBĂNESCU & 1978.

[5] SANDU 1992 a.

[6] SPIRU 1996.

[7] NEGRU 1994; este curios că o cercetare amplă, cu zeci de puncte raportate, desfășurată pe mai multe zeci de kilometri, nu a putut aduce nici o noutate, în privința secolului al VI-lea. Singura localitate raportată, Făcăi, era de mai multă vreme cunoscută (v. infra). Dincolo de fireștile dubii asupra calității perieghezei (sau cunoașterii caracteristicilor epocii), este neîndoielnic că întreprinderea lui Negru demonstrează ceva: raritatea obiectivelor din epoca lui Justinian, și încă nu oriunde, ci de-a lungul magistralei Jiului.

[8] Monografia județului Teleorman, datorată unui foarte inimos amator (SPIRU 1996), este plină de evidente identificări eronate a materialului; este interesant de semnalat totuși că ceea ce nu a făcut muzeul județean (lipsit de cadrele necesare) a făcut un particular.

[9] TEODORESCU 1971, FERCHE 1984.

[10] BÂRZU 1995; ZAHARIA 1995.