0

INTRODUCERE

p. 7

Această teză își are originea într-un sentiment de neputință pe care îl încerca un nou venit, la începutul anilor 90, în fața realităților confuze ale erei post-romane, așa cum erau ele reflectate de arheologia momentului. Cantitatea relativ mare de informație acumulată în peste 40 de ani de arheologie de teren este din ce în ce mai greu de înțeles ca un corpus cu sens. Sintezele asupra subiectului fie sunt, de-acum, destul de vechi[1] pentru a fi depășite de evenimente, fie au doar caracter regional[2], fie prezintă aspecte disparate ale culturii materiale[3], fie reprezintă lucrări cu iz propagandistic[4]. În fine, multe dintre explicațiile care au fost vreodată la modă sunt evident pentru mai toată lumea perimate, dar nu este foarte clar ce se va pune în loc.

Tarele științei arheologice vor fi pe larg dezbătute, în această lucrare. Cu circa 7 ani în urmă, când am pornit la acest drum, le înțelegeam mai puțin clar; îmi era însă foarte clar că trebuie făcut ceva, că vechile metode vor scoate numai vechile concluzii și că fără o nouă metodologie nu va mai fi posibil un progres semnificativ la nivelul explicațiilor istorice. Putem deschide sute de șantiere, putem publica zeci de mii de profile (arheologice, geofizice, ceramologice), putem să măsurăm cioburile la micron, să le cântărim și înainte și după spălare; dacă nu știm cum se montează această masă informațională nu numai că nu vom progresa, dar ne vom scufunda sub cioburi și hârtii, din ce în ce mai confuzi, copleșiți de o massă de date care fără îndoială că ar fi covârșit și un cap limpede ca a lui Nestor.

În 1994 am început să lucrez la un sistem morfologic destinat să ne pună la adăpost de subiectivismul unor descrieri de genul buză mai puțin răsfrântă, diametrul maxim în zona umerilor, sau de analogii tot atât de certe ca asemănarea unor persoane de rasă albă de sex masculin. Deși la epoca aceea foloseam calculatorul ca mai toată lumea respectiv mașină de scris iar despre bazele de date aveam doar niște idei abstracte, la momentul publicării Sistemului Compas[5] eram perfect lămurit că drumul va continua împreună cu calculatorul sau deloc; dificultățile uriașe întâlnite pentru redactarea acelei cărțulii, care opera totuși doar cu două sute de exemple de forme ceramice, mă lămuriseră pe deplin că manipularea manuală a câtorva mii de înregistrări (cu sute de câmpuri) ar fi o aberație.

Nu mă voi opri în această introducere asupra problemelor de metodologie, fiindcă acestei chestiuni îi este rezervată prima secțiune a lucrării (trei capitole). Voi face aici un foarte scurt istoric al cercetării subiectului (ceramica de secol VI, în special din Câmpia Română), încheind cu descrierea sistemului de organizare a lucrării.

Arheologia evului mediu timpuriu este cea mai nouă ramură a cercetării istorice. Vechea arheologie a fost multă vreme prizoniera obiectului frumos sau grandios. Evul mediu timpuriu nu îndeplinește condițiile. Primele cercetări au avut caracter relativ întâmplător și se leagă de numele lui Dinu V. Rosetti[6]. Dincolo de identificarea unor așezări ale epocii (Dămăroaia, Lacul Tei, Fundeni, Ciurel, Băneasa - La Stejar), arheologul bucureștean a avut norocul de a descoperi în periferia Teilor un cuptor de olar, cu șarja ceramică în complex, la care s-a adăugat o providențială monedă de la Justinian, ceea ce i-a permis atât datarea, cât și o alocare culturală corectă (populația autohtonă romanică). Norocul începătorului nu avea să se repete prea des și nici prea curând, așa încât peisajul arheologic al epocii nu a început să se limpezeazcă decât după aproximativ un sfert de veac. Lista descoperirilor interbelice notabile se încheie cu sondajul lui Dumitru Berciu la Balta Verde (Dolj), care a revelat două morminte de incinerație în urnă (?)[7], a căror interpretare istorică și culturală a rămas subiect de discuție.

p. 8

Perioada postbelică a debutat sub semnul șantierelor de construcție a socialismului, pentru care arheologia era departe de a reprezenta o prioritate. Într-o epocă în care șantierele de salvare sau arheologia urbană nu aveau metodologii prea clare nici în țări mai dezvoltate, rezultatele intenselor lucrări de la București sau de la Porțile de Fier arată astăzi câștiguri îndoielnice, care au adus puține informații utile, altele decât cele de cartare a unor situri; or, evident, pentru o lucrare care își propune prelucrarea ceramicii, cartarea nu reprezintă prea mult. Progrese semnificative au început să se realizeze odată cu începerea marilor șantiere de cercetare sistematică, cum au fost așezarea de la Ciurel sau Necropola de la Sărata Monteoru, în a doua jumătate a anilor 50. Cunoașterea teoretică a fost tributară unor îndelungi ezitări și oscilări[8], primele contribuții semnificative în materie venind la începutul anilor 60. Clarificarea se datorează lui Ion Nestor, care a urmat el însuși un traseu sinuos, de la atribuirea descoperirilor de la Sărata Monteoru exclusiv slavilor[9] - la o opinie mai nuanțată, viabilă și astăzi[10]. Tot lui Nestor datorăm prima lectură arheologică a izvoarelor literare[11], text care a rămas de referință.

Nu intenționez să dezvolt aici istoricul contorsionat al cercetării, fiindcă deja s-a făcut de mai multe ori[12] și nu ar aduce beneficii acestei lucrări. La modul strict, nu există nici o lucrare specială, referitoare la ceramica Ipotești-Cândești, pe care să o pot invoca în postura de precursor, alta decât cea publicată de mine recent[13]. Vreau să evoc doar numele a două persoane, a căror activitate a marcat profund domeniul. Primul este Victor Teodorescu, care este nu numai autorul unor săpături interesante (din nefericire majoritatea nepublicate), dar este primul teoretician al culturii Ipotești-Cândești, chiar nașul de botez. Chiar dacă cronologia și etapele propuse nu mai sunt de actualitate, cercetătorul ploieștean are meritul de a fi definit pertinent caracterul romanic al culturii, cu elemente de cultură carpo-dacică[14], ceea ce, în linii generale, este încă adevărat. Al doilea personaj-cheie este Suzana Dolinescu-Ferche, a căror merite teoretice sunt mai modeste, dar de a cărui nume se leagă aproape toate așezările importante ale epocii, fie cele pe care le-a cercetat personal, pe teren (cele trei așezări de la Dulceanca cu nivel de locuire de secol VI), fie cele în care contribuția sa la publicare a fost decisivă pentru intrarea în circuitul științific (Ipotești, Ciurel, Soldat Ghivan).

Aș insista asupra evenimentelor ultimului deceniu, importante pentru devenirea subiectului. Acești ultimi ani au adus elemente de noutate absolută, atât asupra cronologiei culturii, cât și asupra extensiei ei teritoriale; și ceva mai mult. Începând cu 1994 au apărut, succesiv, rapoarte din așezări de la finalul evoluției culturii Ipotești-Cândești, caracterizate de cvasi-exclusivitatea ceramicii lucrate cu mâna[15], orizont despre care nici nu se bănuia că există (cu posibila expectație a relevării unor aspecte de cultură slavă genuină în Câmpia Română). În 1998 a apărut un alt raport[16], al cercetărilor din așezările de la Gropșani, din centrul Olteniei, care nu numai că permit înglobarea cu deplină certitudine a spațiului din dreapta Oltului în cultura studiată, dar clarifică aspecte fundamentale ale începuturilor culturii și stabilește standarde comparative foarte importante pentru evaluarea situației din Muntenia. Fără această lucrare, teza de doctorat ar fi fost privată de puncte de reper esențiale pentru descrierea mediului cultural al epocii; faptul constituie un motiv de meditație asupra vulnerabilității cercetării.

La momentul enunțării temei de doctorat (Ceramica de uz comun din Muntenia, de la sfârșitul veacului al V-lea până la mijlocul veacului al VII-lea), Oltenia nu putea fi inclusă în temă decât riscând o

p. 9

discuție vagă. Astăzi, din contră, este evident că ceramica din Muntenia nu se poate discuta separat de ceramica din Oltenia. Așa încât digresiunile la dreapta Oltului nu vor fi considerate derapaje de la titlul inițial, ci contextualizarea adecvată a subiectului.

Tot în 1998 mi-a apărut un studiu asupra capacității vaselor ceramice din secolul VI, din Câmpia munteană, care este, din câte știu, prima încercare de abordare sistematică de acest fel.

Fie-mi permis să amintesc aici câteva teze de doctorat din ultimii ani, a căror tematică se intersectează pe diverse segmente cu această lucrare, și a căror puncte de vedere au fost importante în configurarea unor concluzii proprii. Într-o ordine tematică, aș începe cu detaliatele cercetări ale colegului clujan Ioan Stanciu, în așezarea slavă timpurie de la Lazuri[17] (Satu Mare), care oferă un excelent etalon de contrast. Alte lucrări de referință pe tărâmul ceramicii, de această dată romană, le-au oferit în ultimii ani Andrei Opaiț și Ioan Carol Opriș[18]. Tot despre ceramică, însă cea getică, a scris o masivă lucrare colegul George Trohani[19]. Fără referință directă la obiectul de studiu, aceste teze au însă relevanță atât fiindcă donează termeni de comparație la nivelul materialelor, cât și fiindcă descriu tendința lentă dar certă de a sparge tiparele procedurale și de deschidere către metode de studiu alternative. Idei interesante am găsit și în teza lui Alexandru Madgearu[20]; lucrare cu caracter de sinteză, ce oferă perspective noi asupra interpretării unor texte literare, a datelor numismaticii și a datării unor antichități slave pe teritoriul sud-carpatic, adică un cadru istoric necesar unui ceramist, care, prin forța lucrurilor, este mai specializat. În domeniul numismaticii a apărut o sinteză pe care cred că o aștepta multă lume, și care sper că nu va întârzia să fie publicată, realizată de colegul Ernest Oberländer-Târnoveanu[21], care mi-a prilejuit contextualizarea istorică necesară. Aș concluziona că peisajul științific al ultimilor ani este plăcut și tonic, demonstrând că progresul nu este o vorbă oarecare.

Nici cercetătorii străini nu au stat degeaba în ultimul deceniu. Alături de vechi lucrări de referință[22], în ultimii ani s-au adăugat publicarea unor situri importante[23], monografii regionale de maxim interes[24], studii care pot schimba percepția despre realitățile arheologice din teritorii învecinate[25], sinteze referitoare la grupuri de populație[26], manuale de ceramistică[27], toate de maxim interes pentru subiectul tratat, mai mult sau mai puțin direct. Evident, exemplificările ar putea continua, dar prefer să rămân la titlurile cele mai importante.

Este timpul să mulțumesc aici celor care au creat condițiile necesare pentru ca această lucrare să existe. Trebuie să mulțumesc sorții și unui vechi coleg (dr. Lucian Chițescu) care m-au trimis în neașteptata direcție a Iașului, pentru pregătirea lucrării de doctorat. Am cunoscut aici un om, pe care îl știam numai după reputație și larga bibliografie l-am numit pe profesorul Dan Gh. Teodor , care s-a demonstrat îndrumătorul la care nici nu îndrăzneam să sper. Nu am să enumăr aici motivele unei asemenea aprecieri, fiindcă domnia sa le știe, iar restul comunității arheologice le bănuiește. Așa se face că a rezultat acea lucrare pe care mi-o dorisem, cu metodele și concluziile pe care mi le-am dorit, bune-rele cum sunt. Câți oameni au această bucurie?

p. 10

Mulțumiri merită cu prisosință direcțiunea Muzeului Național de Istorie a României, care mi-a asigurat toate condițiile pentru ca proiectul de cercetare să avanseze. Iar când spun toate nu spun de conveniență. Mă gândesc la finanțarea cercetării de teren, fonduri de deplasare, aparatura necesară unui studiu modern, consumabile, posibilități de publicare, inclusiv la o atmosferă propice cercetării. Nu în ultimul rând am să-mi evoc familia, care a înțeles că un calculator performant este mai important ca o mașină second-hand, ca să mă refer numai la acest aspect. La sfârșit dar nu în ultimul rând am să mulțumesc tuturor celor care au crezut în mine și în ceea ce fac, chiar dacă nu au înțeles totdeauna nici ceea ce fac, nici de ce fac.

Am să închei această introducere cu câteva indicații asupra organizării materialului. Lucrarea este expusă în trei volume. Primul volum conține textul principal al lucrării. Al doilea volum strânge material de factură tehnică, necesar argumentării detaliate a unor afirmații, sau memoratoare de termeni, proceduri, date brute. Al treilea volum este dedicat ilustrației.

Primul volum conține, în afara acestei introduceri și a concluziilor finale, cinci secțiuni tematice mari. Prima secțiune conține expunerea (în trei capitole) a sistemului metodologic și tehnologic (Sistemul Compas)[28]. A doua secțiune tratează sistemul de referință (în două capitole), adică toată ceramica potențial utilizabilă ca termen de comparație pentru ceramica Ipotești-Cândești. A treia secțiune expune siturile de referință ale culturii Ipotești-Cândești (în cinci capitole), adică acelea care pot fi folositoare pentru atingerea scopurilor, în primul rând definirea caracterelor generale ale culturii, dar și prin expunerea unor caracteristici generice ale ceramicii, pentru fiecare sit. A patra secțiune tratează ceramica Ipotești-Cândești, de o manieră analitică, cele cinci capitole abordând, pe rând, fabricația, decorul, morfologia alfa-numerică, morfologia numerică, capacitatea, respectiv funcționalitatea recipientelor ceramice. Ultima secțiune, a cincea, circumstanțiază concluziile obținute pe studiul ceramicii, prin raportarea la alte domenii de studiu (izvoare literare, numismatică, piese metalice, ș.a., grupate în două capitole). Concluziile finale verifică în ce măsură concluziile parțiale au coerență ca explicație istorică, oferind și o evaluare finală a rezultatelor cercetării. Volumul se încheie cu bibliografia și prescurtările cele mai frecvente[29].

Al doilea volum al Anexelor tehnice începe cu o primă secțiune, care cuprinde memoratoare, necesare înțelegerii terminologiei și procedurilor Compas. A doua secțiune cuprinde o listă a pieselor ceramice din mediu slav primitiv (sau situri tradițional arondate lumii slave) care au putut fi clasificate morfologic și care se constituie în termeni de comparație pentru ceramica Ipotești-Cândești, cât și mediile metrice ale grupelor morfologice slave. A treia secțiune cuprinde elementele similare pentru siturile din Câmpia Română. A patra secțiune foarte largă este dedicată graficelor analitice folosite pentru clasificarea morfologică și volumetrică a întregului corpus ceramic folosit (ceramică Ipotești-Cândești, ceramică slavă, altă ceramică de referință), inclusiv tabele concluzive. A cincea secțiune cuprinde tabele sintetice, reprezentând rezultatul diverselor analize, constituindu-se de asemenea în material argumentativ pentru tezele susținute în primul volum. A șasea secțiune conține comentarii la izvoare literare, ca sursă a concluziilor pe marginea acestor texte, din volumul întâi.

Volumul III ilustrație, este structurat în cinci secțiuni. Secțiunea întâi reprezintă suportul pentru secțiunea I a volumului I, referitoare la sistemul teoretic. Secțiunea a doua cuprinde hărți. Secțiunea a treia cuprinde catalogul formelor clasificate din cultura Ipotești-Cândești. Secțiunea a patra cuprinde desenele mediilor grupelor morfologice slave. Secțiunea a cincea cuprinde altă ceramică de referință. Volumului al treilea i se anexează baza de date, pe un CD, prin care se pune în circulație toată informația referitoare la ceramică, utilizată de această lucrare.

[1] HOREDT 1951; NESTOR 1964.

[2] TEODOR D. 1978; FERCHE 1984.

[3] CONSTANTINIU 1966, TEODOR D. 1981 pentru legãturile cu Bizanțul; TEODOR D. 1994 pentru influențele slave.

[4] OLTEANU 1997. Cartea are și secțiuni interesante (de exemplu despre uneltele agricole), dar prezentarea ceramicii nu se numãrã printre ele.

[5] TEODOR E. 1996.

[6] ROSETTI 1932, 1934.

[7] BERCIU & 1956, p. 402 (decoperiri din 1934).

[8] MORINTZ & 1954, DIACONU P. 1958, care datau descoperiri ale culturii Ipotești-Cândești în secolele XII-XIII, în termenii culturii Ciurel. Având în vedere importanța acestui șantier în epocã, nu este de mirare cã s-a simțit nevoia de a-l trata drept cap de serie. Interpretarea acestei culturi ca una de origine slavã, plecând de la dezagreabila impresie produsã de ceramica lucratã cu mâna, se dovedește astãzi nesustenabilã. În epocã s-a susținut și teza facturii romanice a sitului și culturii Ciurel (ZIRRA 1961), dar nu prea am înțeles cu ce argumente, iar corecția cronologicã a fost oferitã de Maria Comșa (1958, 1959), pe baza analogiilor cu materialele din Ucraina, de unde alte complicații și ocoluri de interpretare.

[9] NESTOR 1957.

[10] NESTOR 1964, 1965.

[11] NESTOR 1963.

[12] TEODORESCU 1964, 1971; FERCHE 1984; ZAHARIA 1995 (a doua parte a studiului).

[13] TEODOR E. 2000.

[14] TEODORESCU 1971, p. 114.

[15] NICA & 1994; DAMIAN O. 1996; TEODOR E. 2000 a.

[16] POPILIAN & 1998.

[17] Nu mi-a parvenit textul tezei (nepublicate), ci un masiv raport de sãpãturã, cu substanțiale considerații teoretice (STANCIU 1999), reprezentând esența tezei. Opusul mi-a ajuns la cunoștințã prea târziu pentru a fi reprezentat la justa valoare, în conținutul acestei lucrãri, dar nu prea târziu pentru a mã fi oprit asupra chestiunii în secțiunea finalã. Mã voi distanța de unele puncte de vedere ale celui pe care îl consider cel mai bun produs al arheologiei românești a migrațiilor, cu toatã considerația.

[18] OPAIȚ 1996; OPRIȘ 2000 (nepublicatã, consultatã în manuscris).

[19] TROHANI 1999.

[20] MADGEARU 1997.

[21] OBERLÄNDER 2000 (manuscris). Mulțumesc tuturor celor amintiți (cu excepția d-lui Opaiț, la care nu a fost cazul) pentru a-mi fi favorizat accesul la lucrãri, chiar înaintea publicãrii (sau finalizãrii, în unele cazuri).

[22] BORKOVSKI 1940; RUSANOVA 1973, 1976; GIMBUTAS 1971; SHEPARD 1974, SEDOV 1982, POPOVIÆ 1975 a, POPOVIÆ 1979, etc.

[23] RUSANOVA & 1984 (pentru Codân); BARAN 1988 (pentru Rașcov).

[24] PARCZEWSKI 1993 (Polonia); FUSEK 1994 (Slovacia).

[25] KOLEVA 1992 (nordul Bulgariei înaintea proto-bulgarilor).

[26] RAEV 2000 (proto-bulgarii).

[27] ORTON & 1993.

[28] Douã dintre cele trei componente ale sistemului sunt publicate, respectiv sub-sistemul numeric (TEODOR E. 1996) și sub-sistemul studiului capacitãților (TEODOR E. 1998), iar a treia componentã (sub-sistemul alfa-numeric) este în așteptare pentru publicare în Arheologia Moldovei.

[29] Intenția inițialã a fost aceea de a pune bibliografia la sfârșitul anexelor tehnice, pentru a putea fi utilizatã independent de textul din primul volum. Datoritã dimensiunilor prea mari ale volumului II și dificultãților de legare care se prefigurau, am renunțat (cu regret) la aceste intenții. Alãturarea bibliografiei textului tezei prezintã clare incoveniențe de utilizare, însã reprezintã o practicã curentã.