Ciurel

SECȚIUNEA III: PRINCIPALELE SITURI IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

7. MUNTENIA CENTRALĂ (BAZINUL INFERIOR AL DÂMBOVIȚEI)

[p. 111]

În această definiție geografică intră siturile bucureștene, cât și cele din proximitate, respectiv de pe Colentina. Nu voi aborda nici o ordine geografică, nici una alfabetică, ci una a relevanței siturilor pentru cunoașterea culturii materiale a secolului al VI-lea. Precizez că din numărul impresionant de puncte arheologice cercetate într-un perimetru cu diametrul de maxim 30 de km (v. pl. XIII), doar două sunt publicate de o manieră acceptabilă, respectiv puncte de reper reale într-o discuție complexă despre fabricație, decor, morfologie, capacitate, ambele realizări fiind semnate Suzana Dolinescu-Ferche (deși săpătura a fost efectuată de alte persoane). Fără activitatea domniei sale, de altfel, această teză nu ar fi avut subiect.

Am să încep cu un sit care a făcut carieră de... cultură: Ciurel. Voi continua cu Soldat Ghivan. Închei cu situri publicate sub standardele minime, dar care prezintă certe elemente de interes...

7.1. Așezarea suspectată de internaționalism: Ciurel

Situl se află pe dealul Ciurel, respectiv pe terasa dreaptă a Dâmboviței, la intrarea în Bucureștiul contemporan [v. harta 3]. Cercetarea pe teren s-a efectuat în anii 1956-1961, fiind condusă de Sebastian Morintz. Au fost surprinse două grupaje de locuințe (bordeie cu nivel de amenajare sub solul antic cu până la 0,8 m., cu cuptor scobit în calup cruțat, la colțul de NE), respectiv B.1A și B.2A, la sud, și alte 8 locuințe similare într-un sector cu circa 100 spre nord (primele două notate B.1B și B.2B)[1]. Tot Morintz a decelat două (sau trei) faze, din considerente topografice, stratigrafice și de analiză a ceramicii, distingând următoarele: o grupare cu materiale de tradiție romană și cu particularități de construcție a bordeiului și cuptorului[2], respectiv gruparea din sud, probabil și B.6 (care are material puțin, deci iese din discuție), probabil și B.8 (nu se află în lista complexelor târzii); un al doilea grup de complexe, în care materialul ceramic are o factură mixtă, cu accente barbare (a se citi: slave; respectiv B.2B, 3, 4, 5, 7), grup asupra căruia planează și bănuiala unor sub-faze, adică episoade distincte de locuire[3]. Tot Morintz a propus și primele scheme cronologice, prea largi astăzi pentru a fi interesante, dar vom reține concluziile Suzanei Dolinescu-Ferche, care acceptă periodizarea în trei etape, databile destul larg în secolul VI și începutul sec. VII.

Tot Sebastian Morintz a lansat conceptul de cultură Ciurel[4], care este, în esență, un produs al sintezei etnice a autohtonilor romanici cu noii veniți slavi; fiind un produs de sinteză, el ar fi altceva decât ceea ce ar însemna cultura Ipotești-Cândești. Ioan Nestor cu flerul care îl caracteriza nu a ezitat de a îngloba grupul Ciurel în cultura Ipotești-Cândești[5], de unde a

[p. 112]

rezultat hibridul încă foarte la modă Ipotești-Ciurel-Cândești[6], care, ca orice hibrid, a tot crescut, ajungând în format pomelnic (Ipotești-Ciurel-Budureasca-Cândești)[7].

Statistica de ansamblu a tehnicilor de modelare este destul de sensibil diferită de situația constatată în siturile vest-muntene. La Ciurel ceramica modelată manual se apropie de două treimi din total. Să vedem dacă situația raportată pe complexe [v tabelul] ne ajută să discernem faze de evoluție (respectiv involuție) sub acest aspect:

Locuințele din zona sud (B.1A, B.2A) nu au poziție excentrică pe tabel. Singurul lucru ciudat sunt procentele de la B.1B, cu o predominație netă a ceramicii lucrate cu roata lentă (la un număr total de piese relativ semnificativ, respectiv 26). Acesta este, de altfel, un specific al sitului de la Ciurel, care anticipează tranziția de la ceramică lucrată la roată rapidă la ceramică lucrată la roată lentă, care se va concretiza însă câteva generații mai târziu, și nu direct, ci cu un intermezo al orizontului fără ceramică lucrată la roată. Acest complex ar putea fi suspectat că reprezintă un alt orizont, mai nou cu circa un secol, însă conține câteva lucruri care îl aduc înapoi în secolul VI: fundul de vas desprins cu sfoara[8], frecvența apreciabilă a tipsiilor[9], ceea ce caracterizează unele complexe

[p. 113]

timpurii[10], poate chiar prezența vălătucilor[11], care nu mai sunt un obiect tipic în orizonturile următoare. Bordeiul B.1B poate fi suspectat, într-o oarecare măsură, că este mai timpuriu decât celelalte, deși regimul decorativ foarte sumar nu este analog, la rigoare, cu nimic. Singurul lucru pe care îl putem spune este că, într-adevăr, ceramica lucrată la roată lentă (dar despre care nu știm mare lucru, fiind rară) are un regim decorativ mai sărac (roata discontinuă nu se pretează decorului striat specific, rezultatele fiind proaste[12]). Alte departajări sunt greu de făcut. Mai putem încerca o distribuție a formelor pe complexe, dar numărul mic de piese clasificabile[13] poate juca feste [v. seria tipologică pe complexe].

Este de precizat din start că în B.2B și B.7 există câte o singură piesă clasificată, așa încât poziția în serie este întâmplătoare, iar B.1B și B.4 au numai câte 3 piese, ceea ce este foarte puțin (celelalte complexe au între 4 și 8 piese clasificate). Dincolo se incertitudinile provocate de numărul mic de piese, constatăm poziția centrală a B.1B, ceea ce exclude ca locuința să fie mult mai timpurie sau mai târzie. Surpriza înserierii o constituie inaderența grupelor din B.1A și B.2A, care par să conducă două grupuri distincte de complexe. Singura grupă comună este frecventa grupă 6a (dubioasă în sine, vezi comentariile din Anexe, p. 221-222); în rest, 71% din formele din B.2A nu se regăsesc în B.1A, ceea ce, având în vedere că cele două complexe sunt cele mai bogate (deci cel mai sigur clasate), mă conduce la ideea că nu sunt strict contemporane. Complexele care ar putea aparține ambelor serii sunt chiar B.1B (excluzându-se o datare mult mai târzie, în a adoua jumătate a sec. VII, așa cum ar recomanda raportul tehnologic) și B.3. Există o serie a B.1A (B.2B, B.8, probabil și B.6[14]) și o serie a B.2A (B.4, 5, 7). Având în vedere că B.1 B și B.2 B sunt prea apropiate în spațiu[15] și nu ar fi putut exista în același timp, cât și aparteneța B.2 B la seria B.1 A, B.1 B nu poate face parte decât din seria B.2 A. Aceste serii seamănă, oarecum, cu cele propuse anterior (respectiv B.3, 4, 5, 7, după cum figurează în monografie), dar aduce noutatea esențială că bordeiele din sud nu constituie așezare separată, ci separarea unor

[p. 114]

locuințe de restul așezării. Comparând dimensiunile (B.2 A este cel mai mare; B.1 A are dimensiuni necunoscute, fiind parțial distrus) și inventarele (cele mai bogate în locuințele din sud), apare clar pentru prima oară o separare a locuințelor conducătorilor de restul comunității, ceea ce foarte probabil este un semnal al începutului separării claselor în lumea rurală. Inventarul acestor locuințe nu este diferit tipologic, dar foarte probabil este vorba despre o execuție mai îngrijită, ceea ce putea crea senzației departajării culturale.

Comparația capacităților din cele două episoade habitaționale (Anexe, p. 223-224) confirmă ipoteza că seria B.1A este anterioară seriei B.2A, datorită cifrelor mai mici ale seriei secunde, prin ipoteza generală că dimensiunile recipientelor tind să scadă, în special spre finalul secolului al VI-lea (despre acest fap, pe larg, în capitolul 15). Media volumelor deduse[16] pentru prima serie (fără vasul de provizii) este 1,833 l., iar diametrul mediu la gură este de 11,5 cm; aceleași medii pentru a doua serie de locuințe este de 1,773 l. și 11, 2 cm. Diferențele sunt mici și presupun o secvență de timp scurtă. Pe ansamblu, cifrele sunt mici (prin comparație cu alte situri mari; v. infra, Soldat Ghivan) și invită la o datare în a doua parte a secolului.

Ce este slav în așezarea de la Ciurel? Cu conștiința faptului că enunțul nu convine, am să spun simplu: NIMIC. Graficul din Anexe, p. 224, mă scutește de multe comentarii. Ariile Ciurel și Korceak se exclud reciproc; posibilitatea unei întâmplări este de 6 la 1.000.000! Cât despre discreta intersectare marginală a ariilor Ciurel și Penkovka, sper că zecile de pagini de referințe analogice dau cel puțin sugestia că cele două aspecte culturale au cel puțin un strămoș comun: cultura Cerneahov. De altfel unele ciudățenii remarcate la ceramica modelată manual, de la Ciurel, respectiv pragurile sau fracturile la umăr[17], precum și piciorul scurt dar cu talpă bine precizată (ca la Rașcov, dar cu o statistică ceva inferioară), reprezintă amintiri ale formelor Cerneahov, așa cum voi arăta și la capitolul 13.

Cum se datează situl de Ciurel? Este foarte greu de spus. Cele două episoade de locuire, precizate de seria morfologică, ar trebui să fie relativ apropiate în timp (dar totuși la o distanță de cel puțin 10 ani, fiindcă constructorul B.6 nu a mai observat marginea lui B.5, când și-a trasat perimetrul de săpătură, iar constructorul lui B.1B a trecut la numai câțiva centimetri de B.2B, riscând surparea marginii[18]), ambele în plin secol VI, mai probabil în a doua jumătate, exclus finalul. Asupra chestiunii vom reveni, cu o schemă de ansamblu pentru întreg arealul dâmbovițean.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE Soldat Ghivan

[1] FERCHE 1979, p. 185-200.

[2] FERCHE 1979, p. 181; nu am înțeles deloc aceste particularități de construcție, fiindcă în cazul din B.1A (complex serios deranjat înainte de cercetare) este vorba probabil despre o vatră a unui cuptor distrus, iar în cazul B.2A despre un cuptor cât se poate de obișnuit (planurile celor două locuințe nu sunt publicate, dar există comentarii suficient de explicite).

[3] FERCHE 1979, p. 184; B.1B și B.2B sunt prea apropiate pentru a fi funcționat în același timp; idem B. 6 și B.7; B.5 taie B.6, după cum au văzut săpătorii stratigrafia; este mult mai probabil scenariul invers, fiind singura explicație pentru care B.6 are cuptorul amenajat la SE și nu NE acolo unde perimetrul B.6 a ciupit perimetrul B.5, deci amenajarea în colț cruțat nu mai era posibilă. Crivățul nu a fost inventat de Ivan cel Groaznic, iar locuitorii din Câmpia Munteană a epocii își amenajau întotdeauna cuptorul în colțul de NE, dacă nu existau motive serioase să facă altfel. Aceste subfaze, necesar existente, nu sunt esențiale în contextul analizei ceramice, decât dacă statistica indică altceva, dar sunt importante pentru documentarea așezărilor-pendul.

[4] CONSTANTINIU 1965 b, p. 174. Au existat însă și partizani ai unui concept cultural Ciurel de natură romanică, de exemplu Vlad Zirra (LEAHU 1963, p. 42).

[5] NESTOR 1962, urmat rapid și de alții, de ex. CONSTANTINIU 1965.

[6] Suzana Dolinescu-Ferche a explicat această opțiune prin faptul că arealul Ciurel (=București) arată termenul mijlociu între Ipotești și Cândești, nu numai geografic, ci și din punctele de vedere ale amenajării locuințelor și ale ceramicii (în special fabricația; FERCHE 1979, p. 180, nota 8), distanțându-se discret dar categoric de Morintz. Teoria acestuia din urmă mai are încă susținători de marcă, de exemplu Petre Diaconu.

[7] Victor Teodorescu, la deschiderea expoziției Budureasca, în primăvara anului 2000, la Ploiești. Inflația de termeni a stârnit reacția lui Gh. DIACONU (1979), care propunea o formulă sobră, cultura romanică, pe care deja am respins-o, din motive pe care nu am să le repet, dar care se află cel mai aproape de o formulă justă (am propus cultura post-romană). Dacă nu se acceptă ideea am să propun reformularea Gropșani-Ipotești-Ciurel-Budureasca(aici mă mai gândesc)-Cândești-Vadu Codrii, existând argumentele cele mai serioase pentru o asemenea reformulare. Nu e banc!

[8] FERCHE 1979, fig. 10/5, pentru care nu mai cunosc analogii în contexte databile cu oarecare certitudine în sec. VII.

[9] FERCHE 1979, fig. 8/5, 9 (decorată de o manieră unică, cu raze spiralate; reprodusă aici la pl. LXIX/104), 12, 9/5. Nu cunosc tipsii databile cu oarecare certitudine în sec. VII, în Muntenia (spre deosebire de Moldova, unde obiectul rezistă mult mai mult). O discuție ar putea apare în legătură cu fragmentele (toate foarte mici, din păcate) de la Dulceanca IV, orizontul pre-Dridu (FERCHE 1992, fig. 34/23, 26-29), care mie mi se par fragmente de tavă portativă (uneori cât se poate de fixă: la fig. 34/23 se văd și urmele nuielelor pe care a fost construită, cu funcție de boltă mai exact plită a cuptorului). Singurul dubiu îl am față de profilul de la fig. 34/26, care se apropie de tipicul tipsiilor. Piesa poate fi rătăcită din nivelul anterior.

[10] La Dulceanca (dacă analiza mea este corectă), la Gropșani, unde însoțește complexele cele mai romanice; nu cunosc nici o situație similară pentru complexe care s-ar data târziu, spre finalul sec. VI.

[11] FERCHE 1979, fig. 9/1-3. Care ar fi de fapt inventarul unei locuințe de plin secol VII nici nu știm, ceea ce va rezulta din concluziile acestei lucrări. De aceea este foarte dificil de făcut aprecieri pe această linie. Toate considerațiile din aceste note vor fi luate cu titlu ipotetic.

[12] Așa cum se vede și la FERCHE 1979, fig. 8/2 (din B.1B, desigur).

[13] Pentru clasarea morfologică a pieselor de la Ciurel, v. Anexe, p. 219-221.

[14] Ca să respectăm impresia autoarei monografiei, conform căreia a observat o asemănare a materialului din B.6 cu cel din B.1A (FERCHE 1979, p. 184), situație în care se confirmă însă ipoteza mea, că B.6 taie pe B.5, nu invers, cum a raportat săpătorul.

[15] Vezi planul așezării de nord, FERCHE 1979, fig. 24; a se observa că nu există nici o garanție că nu există și alte locuințe decât cele cercetate (din contră, ar putea fi oriunde spre vest și est), ceea ce este firesc, fiindcă nu existau așezări de 4 sau 6 case.

[16] Teoria problemei la § 2.4.

[17] Prag: FERCHE 1979, fig. 13/3; fractură: fig. 13/2, 20/13; conformațiile acestea cu fracturi nu sunt obișuite în lumea slavă.

[18] Ipoteza unei forme de proprietate asupra locului de casă, pentru situația revenirii pe același loc (OLTEANU 1997, în special la p. 92, dar și în alte părți ale lucrării), mi se pare hazardată, pentru această epocă. Situația reamenajării aceleiași gropi de bordei se explică fie pur și simplu prin reamenajări ale unei locuințe, în interiorul aceluiași episod habitațional, fie prin comoditatea de a nu mai săpa altă groapă. Această din urmă situație poate fi avantajoasă numai pentru locuitorii arealelor de podiș, cu subsol pietros, care-și amenajează pietrare, dar nu pentru locuitorii câmpiei, care își amenajează cuptoare în colț cruțat, pentru care au nevoie de lut nativ nederanjat.