CRONOLOGIA...536-549

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANUL 536. Procop., Răzb., VII, 33, 8-9: "8. Gepizii cuprinseră și stăpâneau cetatea Sirmium și aproape toate cetățile Daciei, îndată ce împăratul Justinian le cucerise de la goți, luară sclavi pe romanii de acolo și înaintară mereu, prădând împărăția romană. 9. De aceea împăratul nu le mai plăti suma de bani pe care obișnuiau s-o plătească din vechime..."

Datarea invaziei gepide este asigurată de apropierea în timp a începutului războiului cu ostrogoții (535).

ANUL 536. Procop., Răz., V, 27, 1-2: "1. Douăzeci de zile după căderea cetății Portus (...) sosiră Martinus și Valerianus, aducând 1600 de soldați călări. 2. Cei mai mulți dintre ei erau huni, sclavini și anți, care își au sălașurile dincolo de fluviul Istru, nu departe de țărm"

Scena relatată de Procopiu se petrece în Italia, în războiul cu ostrogoții, în timpul asediului Romei (536-537[36]). Întăririle aduse de Martinus și Valerianus plecaseră încă din anul anterior, dar fuseseră surprinse pe drum de anotimpul neprielnic navigației și iernaseră în Etolia și Acarnania[37]. Armata romană târzie este un mozaic de etnii, între care am remarcat, în războaiele gotice - fără a face o statistică propriu-zisă - frecvența citărilor pentru huni, masageți, heruli, mauretani, isaurieni, armeni, traci (de ex. Cutilas sau numele tribal al bessilor), traci cu nume grecești și latine (deci originari din provincia Thracia), persani. Acest contingent condus de Martinus și Valerianus este singurul în care sunt amintiți sclavinii și anții. Ponderea acestora în contingent pare scăzută[38].

Trupele aduse de Martinus și Valerianus sunt federați de la Dunărea de Jos, dislocați din Thracia (armata din Illyria pare să fie încă dominată de elementul germanic, în primul rând heruli). Aceste trupe au fost dislocate după aparenta pacificare a Dunării, prin victoria lui Sitta.

ANII 539-540. Procop., Răz., II, 4,1-6: "Atunci a apărut o cometă [dec. 539]...4. Îndată o oaste mare de huni (= bulgari - nota H. Mihăescu) a trecut Istrul și s-a abătut asupra întregii Europe (= Pen. Balc.). Lucrul acesta se întâmplase de multe ori și mai înainte, dar nenorociri atât de mari și așa de multe la număr încă nu adusese nimeni oamenilor din părțile acelea. Din Golful Ionic (= Marea Ionică) și până la marginile orașului Bizanț, barbarii aceștia pustiau pretutindeni toate ținuturile. 5. Ei au cucerit 32 de cetăți în Illyria și au luat cu sila cetatea Casandreea (pe care cei vechi o numeau Potideia[39], după cum știm) fără să fie nevoiți să lupte mai întâi la ziduri. 6. Au pus stăpânire pe avuții, au luat cu dânșii 120000 de prizonieri (= exagerare) și s-au întors cu toții acasă, fără să întâlnească nici o împotrivire din partea cuiva".

Lamentațiile lui Procopius, că nenorocirea s-a abătut împotriva întregii Europe, pot fi dezmințite cu propriile-i cuvinte. Într-o primă secvență apare vectorul țărmul Adriaticii > Bizanț; în a doua secvență apare vectorul Illyria > Casandreea. Ambii vectori sugerează o acțiune pe culoarul Morava-Vardar. De menționat absența oricărui indiciu referitor la provinciile Moesia și Thracia, pentru a admite că atacul a debutat din bivuacul Dunării de Jos. Că jefuitorii au fost nomazi - nu este motiv de îndoială. Dar că printre beneficiarii jafului au fost și gepizii - este aproape la fel de sigur. Germanicii încep o dijmuiala pe furt, exploatând astfel excelenta poziție strategică a capitalei Sirmium. Episodul se va repeta, în următoarele două decenii, cu alți excursioniști. Nu numai că gepizii au permis pasajul peste Sava, dar au pus probabil și ghizi pentru trecătorile montane, bine-cunoscute lor și probabil necunoscute nomazilor turanici. Profitul trebuie să fi fost proporțional cu serviciile...

De menționat că nu este prima apariție a bulgarilor la Dunărea Mijlocie (v. anul 504).

ANUL 540: Malalas, Cronog., XVIII, p. 490: "În luna martie (...) hunii și slavii au invadat Thracia; s-au războit și au ucis mulți oameni, iar pe unii i-au prădat. Pe comandantul Sergius, fiul lui Bacchus, și pe Ederma, fiul mai mare al lui Calopodios, i-au prădat și i-au luat sclavi. Găsind spărturi în zidul Constantinopolului, au intrat acolo și au pătruns până la sfântul Stratonikos."

Să notăm întâi că ceea ce numește Malalas huni - numesc Comes și Procopius bulgari. Și unii și alții par a fi cutriguri.

Cele două invazii, respectiv cea relatată de Procopius, care debutează puțin după cometa din decembrie 539, și cea relatată de Malalas, care debutează în martie 540, sunt acțiuni distincte, lovind teritorii distincte. Aceasta din urmă începe la vadurile Dunării de Jos, dar converge cu cealaltă, având ca țintă Constantinopolul.

Hunii și slavii de aici sunt același amestec belicos descris de Procopius în epopeea lui Chilbudios.

Să notăm că cele două invazii convergente, din bazinele mijlociu și inferior ale Dunării, însoțesc cronologic reluarea conflictului oriental (540-545)[40], ceea ce explică lipsa ripostei.

Ceea ce este ciudat, dacă nu inexplicabil, este cum se face că doi autori contemporani evenimentelor, referindu-se la două invazii cvasi-simultane, din teritorii adiacente, convergând spre capitală, relatează despre una - trecând-o sub tăcere pe cealaltă. Aici ceva este greșit. Fie datarea uneia dintre expediții; fie este vorba despre o singură acțiune, cunoscută parțial de fiecare dintre martori.

ANUL 544: Procop., Răzb., VII, 14, 7-8; 11; 31-32: 7. Mai târziu (după moartea generalului Chilbudios) anții și sclavinii ajunseseră la neînțelegeri între ei și se încăierară (...) 8. În această luptă un sclavin luă ca prizonier pe un tânăr dușman, cu numele de Chilbudios (...) În acest timp (după aceasta) anții năvăliră în ținuturile Thraciei; ei prădară și luară ca sclavi o mulțime de romani (...prizonierul Chilbudios este vândut anților; un prizonier roman pretinde că tânărul Chilbudios este chiar generalul roman...). 31. După cum am spus, anții se adunară atunci și-l siliră pe omul acela (pseudo-generalul) să spună că e Chilbudios, comandantul armatei romane. 32. Îl amenințau cu pedeapsa dacă zice că nu. În timp ce la ei se petreceau toate acestea, împăratul Justinian trimise o solie la acei barbari, cerându-le să se așeze cu toții într-o cetate veche, cu numele Turris...

Corpus Iuris Civilis, Nov. CXX, cap. IX: "...Îndemnăm preasfintele biserici din orașele Odessos și Tomis să înstrăineze imobile pentru răscumpărarea prizonierilor de război (...) Dat la 2 mai în al optsprezecelea an de domnie a împăratului și stăpânului Justinian..."

Procop., Răz., VII, 11, 15: "O oaste a hunilor năvăli în Illyria și luă ca sclavi femeile și copiii de acolo"

Năvala din Illyria se produce spre sfârșitul anului[41], deci după evenimentele de la Marea Neagră. Este probabil o reeditare a expediției din 540 a bulgarilor, cu complicitate gepidă. Contextul ales era foarte favorabil unei jaf fără riscuri semnificative. În acești ani bizantinii înregistrează înfrângeri severe în Italia, în fața lui Totila[42], în condițiile în care conflictul oriental era departe de a fi stins[43].

Îndemnul lui Justinian, adresat episcopiilor Thracice, de a strânge bani pentru eliberarea enoriașilor, coroborat cu relatarea unei invazii ante în Thracia, cu relativ puțină vreme înainte de tratatul de pace dintre bizantini și anți, asigură datarea invaziei în primăvara anului 544. Mai mult, avem chiar o indicație asupra zonelor afectate de invazie.

Iarna 545-546[44]. Procop., Răz., VII, 13, 24-25: 24. "O mare mulțime de barbari sclavini trecuseră de curând fluviul Istru, pustiiseră ținuturile de acolo și luaseră ca sclavi un număr mare de romani. 25. Sclavinii aceștia fură înfruntați fără de veste de heruli și învinși împotriva așteptărilor lor..."

Lectura oferită de Fontes este derutantă, fiindcă sălașurile herulilor se află pe Sava. În realitate este vorba despre unități de federați care se retrăgeau, sub comanda generală a lui Belizarie, dinspre Ravenna spre Bizanț, aflându-se în momentul invaziei, oportun, în Thracia[45]. Numărul herulilor nu este amintit, dar din context rezultă că ar fi mai mic de 5000 (contingentele federate de acest fel aveau mai totdeauna una la două mii). Traducerea din 1963 este explicită în a arăta numărul superior al invadatorilor, dar ușurința cu care au fost învinși arată că aceștia erau mai puțin o armată și mai mult o gloată pornită pe jaf, bizuindu-se pe slăbiciunea romanilor. Slavii aflaseră, fără îndoială, că provinciile dunărene fuseseră lăsate fără apărare. Doi ani mai devreme Belizarie de-abia reușise să strângă patru mii de oșteni, din Thracia și Illyria împreună[46], și aceia greu meritându-și numele[47].

ANUL 546. Procop, Răzb., VII, 33, 10-12: "10. Împăratul Iustinian dărui longobarzilor țara (= provincia) noricilor, întăriturile din Pannonia și multe alte ținuturi, precum și foarte mulți bani. 11. Din această pricină longobarzii părăsiră locurile lor strămoșești (= Slovacia, din anul 510) și se așezară dincoace (la dreapta) de fluviul Istru, nu departe de gepizi. 12. Ei prădară și luară sclavi pe dalmați și pe illyri până la hotarele Epidamnului.

Aflat într-un moment strategic greu (cu un armistițiu nesigur în Orient și în pragul dezastrului în Italia), Justinian încearcă să-și cumpere pacea, ceea ce îi reușește, dar de o manieră înfricoșătoare. Longobarzii sunt chemați ca contrapondere la puterea gepizilor la Dunărea mijlocie. Longobarzii acceptă statutul de federați, dar nu se jenează să-și rotunjească veniturile pe spinarea cetățenilor romani. Atacul a început probabil de pe Sava mijlocie, înaintând pe râul Urbas și trecătorile montane până la Salonae, de unde a coborât pe coasta dalmată, încheindu-se la Epidamn (Dyrachium, pe coasta Epirului). Aducerea longobarzilor în Pannonia avea să se demonstreze o idee catastrofală. Crunta rivalitate inter-germană de 20 de ani se va încheia tragic pentru toată lumea, inclusiv pentru bizantini (care vor scăpa de gepizi în schimbul avarilor).

Un lucru asemănător se petrece, cam la același moment, spre gurile Dunării. Justinian cedează anților cetatea Turris în schimbul păcii[48]. Turris este localizată fie la Bărboși-Galați[49], fie la Tyras (Cetatea Albă) - mai probabil[50]; în ciuda înțelegerii, anții continuă să facă raiduri în imperiu[51].

ANUL 548. Procop, Răzb., VII, 29, 1-3: "Cam în acel timp (= începutul anului 548) o armată de sclavini trecu fluviul Istru și săvârși lucruri îngrozitoare în întreaga Illyrie, până la Epidamnum...2. De data aceasta ei fură în stare să distrugă, fără nici o împotrivire, o mulțime de cetăți de acolo, care mai înainte păreau puternice (...) Conducătorii provinciei Illyriei îi urmăreau cu o armată de cincisprezece mii de oameni; dar nu îndrăzneau să se apropie prea mult de dușmani"

Este prima campanie slavă în Illyria. Istoric, ne aflăm imediat după pierderea Romei de către bizantini, și nu atât numărul cât moralul armatei romane pare foarte scăzut. În fine nu sunt de neimaginat complicități vinovate. Slavii nu aveau cum să ajungă în Illyria, decât trecând pe teritoriu longobard sau gepidic[52], desigur cu acordul acestora. În fine, armata illyrică era în foarte mare măsură o armată germanică (gepizi, heruli, longobarzi), așa încât pasivitatea celor 15000 de romani devine suspectă.

Există o variantă de traseu care pleacă din Oltenia, undeva la vest de Jiu[53] - deși nu există nici un vad important în zonă - continuă pe valea Lomului sau Timocului (aceasta ar urma un drum roman consacrat) și iese la Naissus (Niș), unde se întâlnește cu ruta firească a unei invazii în Illyria. În Harta 6 (Ilustrație, secțiunea II) baza de pornire a sclavinilor este desenată la nord de Ialomița doar pentru motivul că, arheologic, ea este greu de imaginat la vest de Ialomița. Un asemenea traseu are multe inconveniente și foarte puțină logică; este lung (înainte de a fi ...folositor), ia en travers prea multe cursuri de apă, unele importante, presupune traversarea Dunării într-un loc practic necunoscut și nepropice, are de depășit un pas strâmt, pe Timoc, ușor de apărat cu trupă puțină. În fine, nu are logică fiindcă este greu de crezut că sclavinii, după ce au ajuns în locuri civilizate, numai bune de jefuit, aleg un traseu montan imposibil. În varianta unui atac ce se lansează din barca gepidă, de la Sirmium, traseul este de acum cel clasic, pe valea Moravei, cu ținta dintotdeauna: Thessalonicul. Că atacul sclavin nu mai ajunge acolo, ci la Epidamn - e cu totul altceva.

Faptul că sclavinii nu și-au continuat drumul - deja parcurs, înaintea lor, de gepizi și cutriguri - spre Thessalonic înseamnă totuși că armata romană a opus rezistență, în zona Scupi sau Stobi. Aceasta putea fi armata illyrică, sau chiar o rezervă constantinopolitană. Este posibil ca schimbarea de rută, spre Epidamnos, să fi reprezentat manevra sclavinilor de ieșire din încercuire (Conducătorii provinciei Illyriei îi urmăreau...).

ante 550[54]: Iordanes, Getica 33-35, despre popoarele Scythiei: 33. În această Scythie primul neam care este așezat, pornind de la apus, este al gepizilor (...) 34. În mijlocul lor (= fluviilor Tisa, Dunăre, Flutausis) se află Dacia, apărată de Alpii abrupți, ca de o coroană. (...) spre nord, de la izvorul Vistulei se află așezată pe un spațiu imens numeroasa populație a veneților. Deși numele lor variază după diferite familii și regiuni, ei poartă mai ales numele de sclavini și anți. 35. Sclavinii locuiesc de la cetatea Noviodunum și lacul care este denumit Mursianus și până la Nistru, iar la nord până la Vistula; drept orașe au păduri și mlaștini. Anții însă, care sunt cei mai viteji dintre ei, se întind de la Nistru la Nipru.

La numai câțiva ani de la înțelegerea lui Justinian cu anții, Iordanes îi plasează pe anți tot dincolo de Nistru. Arheologii pot spune că Iordanes s-a înșelat, fiindcă există situri Penkovka și în interfluviul Prut-Nistru. Da, însă în interfluviul cursurilor mijlocii și în amestec cu situri Korceak (sau de altă natură), situație culturală (implicit demografică) ce putea fi necunoscută lui Iordanes fără ca prin acest lucru Iordanes să se fi înșelat asupra zonelor de predominanță politică și a zonelor majore de locuire). Oricum, Iordanes nu face o hartă detaliată, ci prezintă o situație generală, în care nu încap detalii. Oricum, acest text poate justifica opinia că Turris este Cetatea Albă, nu Barboși.

Textul lui Iordanes a stârnit, la rându-i, o aprigă dispută legată de identificarea cetății Noviodunum și a lacului Mursianus (la Dunărea inferioară sau pe Sava, în fosta provincie Savia, în Slovenia). De ambele părți s-au adus argumente grele[55], dificil de arbitrat. Cert este că varianta pannonică este în contradicție cu textul lui Procopius (supra, anul 536)[56], scris în aceiași ani cu Getica, dar care se referă la situație ceva mai timpurie, în care slavii sunt localizați dincolo de Dunăre, adică la stânga fluviului. Interpretarea într-un fel sau altul a textului lui Iordanes nu schimbă semnificativ concluziile acestui studiu. Fie că limitele sclavinilor se întindeau între Sava și Nistru, sau între Buzău și Nistru - zona de interes se afla, oricum, la marginile lumii slave. Asupra prezenței slave la Dunărea mijlocie vom reveni, la concluzii.

MAI DEPARTE, ANII 550-565

[36] În FHDR II, p. 437, nota 22, apare iulie 557 (foarte probabil greșeală de tipar).

[37] Procopius, Răzb., V, 24, 18-21 (PROCOPIUS 1963, p. 70-71).

[38] Procopius, Răzb., VI, 26, 17-23 (PROCOPIUS 1963, p. 124-125): ...(Valerianus) avea printre însoțitorii săi câțiva din neamul sclavinilor, care se ascund de obicei sub un bolovan mic sau după un copac (...) și răpesc pe dușman. Ei au arătat totdeauna acest lucru lângă râul Istros, unde își au sălașurile.

[39] Peninsula Chalcidică, la SE de Salonic.

[40] Brezeanu 1981.

[41] FHDR II, p. 439, nota 31 (H. Mihăiescu).

[42] OSTROGORSKY 1969.

[43] Procop., Răzb., VII, 9, 22-23 (PROCOPIUS 1963, p. 149).

[44] În FHDR II, p. 439, nota 32, H. Mihăescu consideră că evenimentele au loc în anul 545. Lectura textului integral (PROCOPIUS 1963, p. 153-155) arată că ne aflăm în al unsprezecelea an al războiului gotic, la sfârșitul iernii, adică anul 546.

[45] PROCOPIUS 1963, p. 155 (Răzb., VII, 13, 21-26).

[46] Procop., Răzb., VII, 10, 1-3 (PROCOPIUS 1963, p. 149).

[47] Procop., Răzb., VII, 12, 4 (PROCOPIUS 1963, p. 153): (Belisarie scrie lui Justinian)... am străbătut cu de-amănuntul Thracia și Illyria, am strâns numai puțini oșteni, bicisnici, fără arme în mâini și cu totul nepricepuți la lupte

[48] Procop., Răzb. III, 14, 14, 1-6, 32-33.

[49] MADGEARU 1992.

[50] TEODOR D. 1995, passim.

[51] Procop, Ist. Secretă, 23, 6.

[52] Relatarea despre prințul longobard Ildiges (Procop., Răzb., VII, 35, 19-29; PROCOPIUS 1963, p. 193) este semnificativă pentru relațiile strânse dintre slavi și lumea germanică de la Dunărea Mijlocie. Ildiges, a cărui moștenire fusese uzurpată, se refugiază la gepizi, urmat de mulți sclavini, întreprinde un raid în nordul Italiei, în favoarea ostrogoților, apoi se refugiază în teritoriile sclavinilor (cu siguranță nu în calitate de supus). Chestiunea lămurește, odată în plus, faptul că unele comunități slave se localizau, la acest moment (548-549) la stânga Dunării mijlocii (vezi infra, ante 550.

[53] POPOVIÆ 1975, p. 609, fig. 6. Vezi Harta 6.

[54] Getica este scrisă, probabil, în 551. Situația prezentă din textul lui Iordanes se referă la status-quo-ul din anii ce preced scrierea.

[55] Inițiatorul identificării localității Noviodunum, din textul lui Iordanes, cu Dernovo, Slovenia (pe Sava), este Gh. Ștefan (ȘTEFAN 1965; de aceeași opinie BARNEA I. 1971, p. 351). S-a obiectat faptul că între Dernovo și lacul Balaton (presupusă locație pentru Mursianus) sunt la distanță de circa 250 de km. (MADGEARU 1997 a, p. 88); obiecția nu este validă fiindcă nici Iordanes nu afirmă că ar fi apropiate, ci doar sugerează că ambele sunt limite ale teritoriului sclavin, spre vest. Tot în favoarea ipotezei cu localizarea slavilor lângă Noviodunum-ul scythic - BARNEA A. 1991, p. 187.

[56] Dar nu și cu relatarea aceluiași Procopius despre prințul longobard Ildiges, care fuge din teritoriile părintești însoțit de sclavinii care i-au rămas credincioși, eveniment databil, de această dată, în 548 (vezi nota supra).