CRONOLOGIA... 565-584

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANII 565-567. Schimbare de domnie și de politică. Justin II taie subsidiile împovărătoare plătite barbarilor (circa 200.000 nomisme pe an) și renunță la serviciile militare ale avarilor, asumându-și riscuri substanțiale (noiembrie 565)[78]. Se schimbă și politica de alianțe: bizantinii dislocă trupe de la Dunărea de Jos în ajutorul gepizilor, care reușesc astfel să îi înfrângă pe longobarzi (566)[79]. Cunimund, regele gepizilor, încalcă însă înțelegerea cu bizantinii și refuză cedarea cetății Sirmium, ceea ce duce la suspendarea ajutorului militar[80]. În același timp, longobarzii, exasperați de foștii aliați bizantini, poartă jalnice tratative cu avarii[81], acceptând orice de dragul răzbunării (iarna 566-567)[82]. Urmarea este cea normală: gepizii sunt desființați ca entitate politică și părăsesc zona Tisei, retrăgându-se spre Transilvania centrală[83], iar pe fondul acestor confruntări barbare bizantinii reocupă Sirmium (567)[84]

ANUL 568. Avarii încearcă să cucerească Sirmium (în virtutea tratatului cu longobarzii)[85]; inițial avarii solicită garnizoanei cadouri pentru a nu face asediu; refuzat, mai mult sau mai puțin diplomatic, Baian amenință, urmând următoarea scenă:

Menander 27: "...comandantul romanilor (Bonus) i-a spus în mod lămurit că poate face tot ce-i stă în putere, dar să știe că n-are să le fie prea bine celor care vor primi poruncă să dea năvală, iar el (Baian) i-a răspuns: «Voi trimite astfel de oameni pe pământul roman, încât, chiar dacă vor pieri, nu voi simți pierderi în urma morții lor». Și într-adevăr a poruncit ca zece mii de huni, numiți cutriguri, să treacă râul Saos și să pustiască Dalmatia, iar el însuși împreună cu toată mulțimea din jurul său a trecut Istrul și s-a îndreptat înspre ținutul gepizilor"

Pasajul lămurește deplin strategia cinică dar eficientă a avarilor, de altfel în spiritul tradiției imperiilor nomade. Populațiile cucerite sunt piesele de sacrificiu. În mod similar vor fi folosiți și slavii, chiar atunci când acțiunea lor nu se desfășoară explicit la ordin. Iar ce se întâmplă cu cei care nu se supun - se vede din episodul 578/579.

Migrația longobardă spre Italia[86].

ANUL 572. Reîncepe un lung și costisitor război cu persanii (încheiat în 591), ceea ce va pune bizantinii în imposibilitatea de a apăra Peninsula Balcanică.

ANII 578-579. Menander 47-48: "În anul al patrulea al domniei împăratului Tiberius Constantinus (578-579) s-a adunat în Thracia neamul sclavinilor în număr de aproape o sută de mii de oameni și au pustiit Thracia și multe alte ținuturi. 48. Grecia era pustiită de către sclavini și de pretutindeni ne amenințau fel de fel de primejdii, iar Tiberius nu avea la îndemână trupe potrivite (...) deoareca trupele romane fuseseră îndrumate pe frontul de răsărit. De aceea el a trimis soli la Baian (...) să-l înduplece pe han să pornească război împotriva sclavinilor (...) iar Baian s-a lăsat înduplecat cu ușurință. Cu acel prilej a fost trimis ca sol Ioannes, care în timpul acela avea în seamă conducerea insulelor și fusese rânduit guvernator peste orașele din Illyria. Acesta a sosit în Peonia și a strămutat pe Baian și trupele avarilor pe pământ roman, transportând mulțimile barbare în corăbii mari. Se zice că au trecut pe pământ roman șaizeci de mii de călăreți bine înarmați. De aici i-a dus mai departe prin ținutul illyrilor și a ajuns iarăși pe pământul sciților (= Dobrogea). Acolo s-a pregătit să-i treacă din nou peste Istru în așa numitele corăbii cu cârme de jur împrejur. După ce a trecut pe malul celălalt al râului, (Baian) a năvălit pe neașteptate în satele sclavinilor, a pustiit ogoarele și a târât după sine sau a răpit tot ce-a putut, deoarece nici unul din barbarii de acolo nu avea îndrăzneala să-i stea împotrivă, ci se refugiau în păduri și văgăuni

Să începem prin a constata că numărul sclavinilor, chiar exagerat de Menander, trebuie să fi fost mare. Luând în calcul jumătatea cifrei, se presupune un suport demografic adiacent de minim 200.000 de suflete. Personal, estimez numărul locuitorilor autohtoni din Muntenia, la mijlocul secolului VI, la maxim 50.000 de oameni. Despre spațiul geografic ocupat de această populație - ceva mai jos.

După asediul din 568 avarii părăsiseră împrejurimile orașului Sirmum. Expresia să-i treacă din nou peste Istru presupune două traversări.

Faptul că avarii au marșat la solicitarea lui Tiberius se datorează iritării lui Baian că slavii lui Dauritas nu-i recunoșteau autoritatea. Invazia sclavinilor în Thracia din 578 era pe cont propriu; succesul - cu atât mai supărător. Exista perspectiva ca la Dunărea de Jos să apară un concurent periculos, iar Baian nu era omul să suporte așa ceva.

Că situația bizantinilor era foarte grea o mărturisesc chiar puterile excepționale pe care le primise Ioannes, cumulând questura provinciilor navale și comanda militară a Illyriei.

Numărul călăreților avari este, iarăși, cam mare. De altfel, Menander își ia măsuri de precauție, precizând că se zice... O cifră de două sau trei ori mai mică ar fi rezonabilă (respectiv 20.000 la 30.000 de călăreți). Trecerea armatei avare pe pământ roman, pe malul sudic al Dunării, până în Dobrogea, este un fapt demonstrat de câteva tezaure monetare și descoperiri izolate[87]. Ceea ce izvorul nu mai spune este că traversarea nu a fost deloc prietenoasă, din moment ce atât de mulți proprietari nu și-au mai recuperat agoniseala. Dar aceasta s-a întâmplat, probabil, la întoarcere.

Reținem argumentul că, în ciuda tezaurului de la Unirea (cu hiatus la 577/8, 558/9)[88], care ar sugera o trecere a avarilor pe la Durostorum, ipoteza nu se potrivește fiindcă avarii au trecut Dunărea din Scythia Minor, iar Durostorum se află în Moesia Secunda. Vadul de la Carsium este un loc de traversare mult mai plauzibil, având în vedere că se află între tezaurul de la Unirea (spre sud) și cel de la Gropeni (spre nord [v. Harta 2], încheiat cu o monedă 577/578)[89].

Că deplasarea unei armate de asemenea dimensiuni, de-a lungul Dunării, ar fi putut rămâne un secret - e foarte greu de crezut. Năvala pe neașteptate este un detaliu colorat și inutil, ținând de retorica epocii.

Un alt detaliu care ar putea să fie un loc comun al poveștilor despre năvăliri este relatarea că avarii ar fi pustiit ogoarele. Este puțin probabil că romanii au avut martori oculari ai raidului de pedeapsă, așa încât este neclar de unde aflase Menander detaliile ostilităților. Credibilitatea sursei, dacă ea a existat, este în zona poveștilor vânătorești. Oricum, detaliul este interesant și nu ne-am oprit în zadar asupra lui. Ogoare înseamnă comunități de locuire stabilă (în limitele demonstrate de arheologia perioadei, respectiv sate locuite 3-5 ani), oricum, o economie necaracteristică unei populații în mișcare. În cazul în care luăm în serios relatarea cu ogoarele[90], există două posibilități de interpretare: A) ogoarele erau ale slavilor, care locuiau acolo de mai multă vreme și practicau o economie de tip agrar, sedentar; B) ogoare erau, dar nu erau ale slavilor (de aici încolo este treaba arheologilor).

Un alt detaliu de o credibilitate redusă, dar interesant în sine, este finalul frazei, și încă ceva: ...a năvălit ... în satele sclavinilor,... a răpit tot ce a putut, deoarece nici unul dintre barbarii de acolo nu avea îndrăzneala să-i stea împotrivă, ci se refugiau în păduri și văgăuni. Poate fi, din nou, pură retorică, dar se poate întreba de ce în primă instanță Menandru vorbește de sclavini, apoi de barbarii de acolo. În fine, dacă refugiile fugarilor erau păduri și văgăuni, trebuie spus că acesta nu este și nici la 579 nu era peisajul din Bărăgan[91], ci acela din Subcarpații de Curbură.

ANII 579-582. Menander 63. "Baian, hanul avarilor, n-a mai căutat motive de ceartă și nici nu s-a mai gândit să-și aleagă prilej de minciună față de romani, ci în același an (= 580) l-a trimis la împărat pe Targitios pentru a ridica tributul rânduit între ei, în valoare de optzeci de mii monezi pe an. După ce s-a întors cu tributul și cu mărfurile cumpărate și i-a adus aur, Baian a rupt deodată, cu nerușinare și ca un barbar, tratatele încheiate cu împăratul Tiberius la începutul domniei sale, apoi a pornit cu toată armata și a ajuns la râul Saos, între orașele Sirmium și Singidunum. Acolo a încercat să facă un pod (...). Hanul a răspuns că nu face pod pentru a unelti ceva împotriva romanilor, ci pentru a porni cu război împotriva sclavinilor [ca în 578] (...). 64 (...) împăratul a recunoscut numai decât în mod lămurit îndrăzneala și gândurile hanului, că acesta, voind să pună mâna pe orașul Sirmium, făcea podul cu scopul de a împiedica aprovizionarea...El (împăratul) nu avea acolo armată destulă (...) deoarece toate armatele recrutate erau ocupate cu războiul împotriva perșilor (...), dar se prefăcea că nu înțelege gândurile hanului (...). Acest sol (avar) îl îndemna mereu pe han să pornească râzboi împotriva romanilor. El a primit o mulțime de daruri, cerute ca răsplată, și a plecat din orașul împărătesc, dar pe când se afla în drum prin Illyria, împreună cu câțiva romani trimiși pentru pază, a fost ucis de sclavinii care făceau prădăciuni prin părțile acelea (...). 66. Trei ani dură lupta dintre romani și avari, dar nici o trupă romană nu se arăta ca să atace podul ce ducea către Dalmatia (...). Când împăratul Tiberius află acestea, socotind că este mai bine să nu cadă în mâna dușmanilor mulțimea locuitorilor o dată cu orașul, porunci printr-o scrisoare lui Teognis să pună capăt războiului...

Al doilea asediu avar al cetății Sirmium, de această dată reușit. Este momentul crucial al istoriei sud-estului european. Bizantinii - în pofida succeselor răsunătoare obținute în aceeași ani în Orient și în Africa de nord, sau tocmai de aceea - nu numai că pierd inițiativa strategică în Balcani, dar pierd chiar posibilitatea de a se apăra. Lovitura avea să fie fatală, chiar dacă agonia urma a fi lungă.

Fragmentele reproduse confirmă poziția inițial repliată a avarilor, în zona Dunării mijlocii (a pornit ... și a ajuns [la Sava]).

Campania de pedeapsă a avarilor, din 579, nu rezolvase problema slavă. Faptul reiese din două circumstanțe. Prima, foarte clară, este că sclavinii își permit să ucidă și jefuiască solul hanului. A doua circumstanță este mai discretă: întrebat de ce face podul, hanul pretextează intenția de a porni un nou raid asupra sclavinilor. Că era o minciună - este limpede pentru toată lumea; orice minciună are însă partea ei de adevăr. Hanul nu ar fi putut pretexta așa ceva dacă s-ar fi aflat în termeni buni cu sclavinii.[92]

O altă problemă este drumul de acces al avarilor în bazinul Dunării inferioare. Repetarea aceleiași scheme strategice, o dată real, în 578-579, și o dată simulat, în 580, indică faptul că avarii nu aveau căi de acces directe, între bazinul Tisei inferioare și Câmpia valahă, respectiv că mlaștinile bănățene și Carpații Meridionali reprezentau un obstacol strategic real, sau cel puțin riscuri pe care avarii nu și le asumau. Aceste probleme par să se fi rezolvat în perioada imediat următoare, atât slavii cât și avarii găsind drumul prin trecătorile Carpaților.

ANII 581-584. La puțină vreme după episoadele uciderii solului avar și construcția podului peste Sava, în Peninsula Balcanică începe o invazie slavă de proporții, prima importantă după 550-551; ca și atunci, slavii iernează în teritoriu bizantin. În legătură cu această invazie se vorbește despre primele implantări slave la sudul Dunării. Potrivit lui Ioan din Efes[93], poporul sclavinilor a traversat toată Hellada și provinciile Thessalonicului, înțelegând prin aceasta cel puțin o parte din Illyricum, Thracia întreagă, jefuind un număr de orașe, instalându-se și răspândindu-se în regiunile cucerite, până la zidurile capitalei, și, încă mai grav, în 584 se găseau tot acolo.

Este de discutat, din nou, în ce măsură slavii aceștia erau sau nu supuși avarilor, la acest moment istoric. Lunga invazie sclavină suprapune aproape integral o perioadă de pace de doi ani, între bizantini și avari (582-584), timp în care bizantinii plătesc tribut tocmai pentru a păstra pacea[94]. În plus, cronicarii nu fac avarilor nici un reproș de viclenie (ca mai jos, Theoph. Conf. a. 6079). Cocluzia este că slavii care acționează în 581-584 și cei din 584-585 nu sunt aceiași și nici în aceleași raporturi cu avarii.

MAI DEPARTE, ANII 585-593

[78] MADGEARU 1997, p. 15.

[79] Theoph. Sim. VI, 10, 9-10 (absent FHDR)

[80] MADGEARU 1997, p. 15.

[81] Tratativele se poartă după un al doilea raid avar în teritoriile francilor (566), încununat de succes (MADGEARU 1997) sau eșuat (TEODOR D. 1995, p. 317-318), ceea ce contează mai puțin în contextul acestei lucrări.

[82] Menander, 24 (de coroborat cu fragmentul 14, incomplet în FHDR II).

[83] TEODOR D. 1995, p 312.

[84] POPOVIÆ 1994.

[85] TEODOR D. 1995.

[86] TEODOR D. 1995; BREZEANU 1981.

[87] CHIRIAC 1993, p. 196-202 și harta. Nu toate situațiile recenzate acolo se atribuie necesar campaniei avare împotriva slavilor. Hiatusurile de circulație monetară din numeroase situri dunărene sunt provocate de o succesiune de evenimente ce încep cu invazia slavă din 578. Nivelul de incendiu de la Beroe (ultima monedă 575-576) ar putea fi datorat acestui eveniment, care precede acțiunea avară. Îngroparea tezaurelor din zona Cazanelor (Smorna, Transdierna, Slatinska Reka) ca și încetarea circulației la Singidunum se pot datora circumstanțelor create de asediul orașului Sirmium (579-582), eventual o tentativă avară de ocupare a drumului strategic de-a lungul fluviului.

[88] DIMIAN 1958.

[89] CHIRIAC 1993, p. 201; aceste tezaure nu reflectă însă circulația monetară nord-dunăreană, ci sud-dunăreană (OBERÄNDER 2000, p. 222-223) și au ajuns la stânga Dunării probabil prin jaf

[90] Economia agrară practicată de slavi (sau o populație subordonată) la nordul Dunării este confirmată de textul ceva mai târziu din Strategicon XI, 4, 5-8: 5. Au o mulțime de animale și tot felul de roade, care zac în grămezi, mai ales mei și părâng (...). 8. Lucrurile de trebuință le țin ascunse în pământ și nu agonisesc nimic de prisos, să se vadă.

[91] Costel CHIRIAC (1980, p. 261) credea că pădurile respective ar fi cele din lunca Dunării (ceea ce, până la un punct, ar fi plauzibil) și-și exprima încrederea că cercetările viitoare vor evidenția așezările de la Gropeni. Problema aici este, că nu se pot imagina ogoare fără așezări stabile, iar descoperiri de acest fel, de la Oltenița la Galați, nu există.

[92] Diferența dintre statutul slavilor din vest - dependenți de avari față de statutul slavilor de la Dunărea de Jos - independenți de avari - s-a văzut cu multă vreme în urmă (OSTROGORSKY 1969, p. 81; prima ediție 1956). Nu am înțeles argumentele celor care, ulterior, au obliterat această realitate (POPOVIÆ 1975; BARNEA A. 1991, passim).

[93] POPOVIÆ 1975, p. 450.

[94] BARNEA A. 1991, p. 175, apreciază că la acel moment istoric slavii din Muntenia erau deja supuși avarilor, fără a preciza argumentul. Această opinie pare însă larg împărtășită.