Fabricația

SECȚIUNEA IV:

CARACERISTICI ȘI EVOLUȚII ALE CERAMICII IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

CAPITOLUL 11. Fabricația

[p. 162]

11.1. Pasta ceramică

În mod tradițional, cultura Ipotești-Cândești a fost împărțită în două areale:

- cea de vest (cu sensul exact: vestul Munteniei), definibilă printr-o pastă ceramică realizată din amestecul argilei cu mai mult sau mai puțin nisip, respectiv arealul Ipotești;

- cea de est, respectiv arealul Cândești, definibil prin existența, în paralel cu specia nisipoasă, a unei specii având drept degresant cioburile pisate, precum și specii hibride. În acest ultim areal erau incluse și siturile din București și împrejurimi[6].

Astăzi lucrurile par ceva mai complicate.

Arealul răsăritean al culturii pare să se împartă în două zone distincte. Prima este compusă din siturile aflate la limita dealurilor subcarpatice, numită deja aspectul Târgșor; nu vom uita că acest aspect înseamnă în primul rând o anume morfologie (care nu este valabilă pe toate siturile, ca de pildă la Budureasca), însă este convenabil ca sub umbrela acestei convenții (aspectul Târgșor) să adăugăm o a doua caracteristică: în acest areal nord-muntean specia ceramică cu cioburi pisate are degresanți mult mai mari decât cei specifici în siturile bucureștene[7]. Această caracteristică apare din fazele cele mai timpurii și este o certă moștenire de factură locală, caracterizând în egală măsură ceramica din secolul al III-lea. Este de menționat că cioburile pisate în pastă caracterizează ambele specii de tehnică a modelării, dar este mai frecventă la ceramica modelată cu mâna.

[p. 163]

Lipsind statisticile, pentru ambele areale, este greu de făcut o apreciere asupra frecvenței speciei cu cioburi pisate pentru siturile bucureștene. Iată un centralizator pentru Ciurel, pentru care comentariile raportului sunt mai generoase:

Statistica pe complexe și faze de evoluție (cele două faze rezultate din analiza morfologică) nu a produs rezultate spectaculoase (nici nu era de așteptat), între cele două orizonturi apropiate de locuire neapărând diferențe de compoziție a pastei, dar nici de culoare sau tehnici de modelare (cu excepția, bineînțeles, a B.1B). Impresia de ansamblu este că pasta cu cioburi pisate este mai degrabă o prezență accidentală, traductibilă într-o expresie de ordinul a 10-20%. Această impresie, pentru ceramica bucureșteană, este întărită de statistica realizată pentru inventarul ceramic al așezării de la Vadu Anei[8]. Pe ansamblu, 56% din cazuri au fost notate ca având ceramică pisată în pastă; este însă de făcut mențiunea că ceramica este foarte bine pisată, toate fragmentele sunt mai mici de 4 mm., iar astăzi suspectez că în unele cazuri ar fi vorba despre mici oxizi de fier și nu de cioburi pisate. Diferența față de Târgșor este foarte substanțială: la Târgșor este imposibil să nu vezi bucățile grosolane, care ies la suprafață, în timp ce la Vadu Anei este foarte posibil să nu le vezi, fiind prea mici. Puținele referiri de acest gen din alte rapoarte configurează un peisaj asemănător. Astfel, pentru Soldat Ghivan se remarcă faptul că în B.8 pasta vaselor conține mai multă ceramică pisată (indicând indirect o stare de anormalitate, necaracteristică), iar în mod excepțional au fost sesizate și paie în pastă (în B.12)[9]; această din urmă observație a fost făcută și pe lotul de la Vadu Anei, având tot un caracter accidental[10]. La Străulești-Măicănești pasta ceramică este descrisă ca având mult nisip, sau chiar pietriș mare, iar cioburile pisate se găsesc ocazional la ambele specii de modelare[11]. Iată deci că și în acest caz vom putea folosi noțiunea de aspectul Străulești pentru a defini nu numai o formă, dar și un tip de fabricație, care este intermediar între aspectul nord-muntean (Târgșor) și cel vest-muntean (Dulceanca). În fine, să spunem că foarte probabil există mult mai multe nuanțe regionale; astfel, despre ceramica lucrată cu mâna

[p. 164]

de la Radovanu[12] se spune că are o pastă cu argilă amestecată cu nisip, cioburi pisate și pietricele (în această ordine). Deoarece de cele mai multe ori nici nisipul nici pietricelele nu sunt aditivi (ci rezultatul selecției neglijente a lutului), aparținând argilei folosite, deduc că cioburile pisate sunt adăugate argilelor mai sărace în nisip și că foarte probabil cazul cu cioburi pisate este majoritar.

Pentru vestul Munteniei vorbim deci despre aspectul Dulceanca, caracterizat de o pastă ceramică nisipoasă, fără cioburi pisate și în general cu o sortare destul de bună. Informații cu caracter mai sistematic asupra compoziției pastei avem numai pentru Dulceanca I; astfel, în trei cazuri[13] se menționează prezența prezența unor fulgi de mica în compoziția pastei, ceea ce ar putea fi un indicator al unor importuri[14], având în vedere că sunt produse ale roții rapide. Sortarea argilei este cert mai bună decât în teritoriile centrale și nordice ale Munteniei, la care se adaugă aplicarea cvasi-sistematică a angobei (numită frecvent baie de lut). Nu am reușit să sesizez diferențe între așezările de la Dulceanca. În privința Ipoteștiului, raportul descrie o pastă nisipoasă (uneori în exces), de cele mai multe ori un nisip fin, prezența pietricelelor fiind mai mult accidentală[15]. Excesul de nisip în pastă a fost sesizat și pe un alt sit timpuriu din zonă, la Copăceanca.

Acest aspect vest-muntean are o punte și dincolo de Olt, la Vadu Codrii, unde pasta ceramică este și ea nisipoasă, fără cioburi pisate[16], adăugând imediat că sortarea pastei ceramice este destul de slabă, cel puțin pentru inventarul recuperat în 1997. Interesant este că de cum ne îndepărtăm de Olt, spre vest, peisajul se schimbă iarăși.

Ceramica tradițională din Oltenia, de factură dacică, din secolele III-IV, are o pastă caracterizabilă prin excesul de nisip, ceea ce o face friabilă[17], fapt care se transmite după cum am văzut ceramicii de la începuturile orizontului Ipotești-Cândești din vestul Munteniei. Vorbind despre moșteniri, să precizăm că ceramica lucrată cu mâna de la Dulceanca, din așezarea de secol III, are și ea, ocazional, cioburi pisate în pastă[18], element care apropie mai mult ceramica secolului al VI-lea de Oltenia, decât de tradițiile locale. Ceramica pisată în pastă nu are tradiție la vest de Olt, dar apare la Gropșani, în așezările secolelor V-VI. Să vedem dacă putem obține ceva din selectarea informației referitoare la acest aspect (sunt notate cu GGG Gura Gurgotei și cu GO Ovrei):

[19] [p. 165][20]

Ordinea fazelor este cea argumentată anterior, în două rânduri[21], respectiv începând cu complexele cu predominarea ceramicii lucrate la roată (notate orizontul A), cu așezarea de la Ovrei în poziție intermediară (B1) și încheind cu complexele cu predominarea ceramicii lucrate cu mâna de la Gura Gurgotei (B2). Din parcurgerea tabelului rezultă clar că cioburile pisate în pastă sunt, pe ansamblu, o prezență mai degrabă sporadică; în detaliu, însă, specia de pastă este prezentă în 62,5% din complexele seriei A, 100% din complexele seriei B1, dar lipsește în seria B2. Concluzia nu poate fi decât una singură, și anume că inovația (pentru Oltenia) s-a produs între fazele B2 și B1 (în această ordine). Observația pare întărită de două alte detalii: amintirea ceramicii cenușii pare mai puternică în orizontul B2 (43% din complexe) decât în orizontul A (25% fără L.9) deși absentează (ciudat!) din orizontul B1; prezența masivă a tipsiilor este semnalată în două complexe ale seriei B2 (L.2 7 exemplare; L.8 9 fragmente de la un număr neprecizat de piese), dar numai într-un complex al seriei A (L.11 6 exemplare), ceea ce confirmă existența masivă a tipsiilor încă din orizonturile cele mai timpurii.

Aceste constatări nu răstoarnă schema cronologică generală, dar o nuanțează, explicând indirect supoziția că mai multe situri din Muntenia, suspectate de a fi timpurii (în primul rând datorită gabaritului mare), în ciuda raportului primitiv al tehnicilor de modelare. Ne amintim, de altfel, că mediile volumelor și dimensiunilor din fazele A și B de la Gropșani se prezentau în ordinea B-A, ceea ce provocase la momentul respectiv un pic de nedumerire. În această situație, vom lega momentul maximei expansiuni a ceramicii modelate la roată de momentul istoric al restaurării puterii romane la Dunăre, în primul rând de domniile lui Anastasius și Justin, eventual de prima decadă a domniei lui Justinian, ceea ce trebuie să fi avut legătură cu reorganizarea activității meșteșugărești la nord de Dunăre (cel puțin în Oltenia).

Ceramica modelată cu mâna cu cioburi pisate în pastă reapare la Făcăi, la sud de Craiova. Materialul ceramic este puțin și prost publicat, însă autorul săpăturii face o observație interesantă, și anume că această specie de pastă este specifică numai unor forme care se apropie foarte mult de tradiția slavă (dar au baza lată; am spus deja aspectul Târgșor!), dar nu și formelor înalte, suple, cu bază îngustă (deci tradiția dacică locală)[22]. Situația de la Făcăi nu se pretează la mai mult decât o speculație, iar concluzii

[p. 166]

ferme nu se vor putea formula decât pe baza unor rapoarte care să permită coroborarea unor forme la specii de fabricație; ipoteza este însă că această tehnologie pătrunde dinspre nordul Munteniei, în asociere cu forme specifice (identificate și pentru finalul secolului al VI-lea, la Vadu Codrii).

Așa cum am văzut în capitolul 9, specia de pastă cu cioburi pisate apare, tot relativ sporadic, pe toată linia olteană a Dunării [revezi Ostrovul Mare sau zona Porților de Fier]. Dacă în raportul din 1967 referitor la săpăturile din Ostrovul Banului Petre Diaconu trăgea concluzia naturală că locuitorii vor fi fost slavi judecând după tipul de cuptor și pasta ceramică, la nivelul cunoștințelor acelui an astăzi ambele argumente sunt de respins. Nu este de respins ipoteza în sine, dar nu prin argumentele aduse, ci prin chiar poziția geografică a așezării, într-un punct strategic care, fără nici o îndoială, era controlat de avaro-slavi în secolul al VII-lea. Nu există însă nici un alt argument, nici pe motive legate de studiul ceramicii, nici în legătură cu tipul de locuință.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE tehnici de modelare

[6] TEODORESCU 1964, 1971; FERCHE 1984.

[7] Este demn de semnalat că nu am ajuns la această concluzie prin litera rapoartelor (care de altfel pentru aria nord-munteană sunt cvasi-absente), ci prin experiența directă, având ocazia să văd ceramica de la Băleni și Târgșor. Absența criteriilor de apreciere a făcut ca timp de 40 de ani nimeni să nu remarce (cel puțin în scris) acest fapt, altminteri evident.

[8] TEODOR E. 2000 a, p. 129.

[9] Descrierea ceramicii la FERCHE & 1981, p. 295-319.

[10] Iarba poate ajunge accidental în pastă, în procesul de pregătire a pastei (TROHANI 2000, p. 164, unde vorbește despre tehnicile de eliminare a unor aditivi nedoriți), deci nu constituie o caracteristică culturală.

[11] CONSTANTINIU 1965 b, p. 182; în special la cea de tip arhaic.

[12] COMȘA 1975, p. 336.

[13] FERCHE 1974, piesele ilustrate la fig. 75/2, 7 și 84.

[14] Repet aici că studiul argilelor locale poate fi foarte important pentru depistarea unor importuri.

[15] ROMAN & 1978, p. 78-79. Într-o lucrare mai veche (DIACONU P & 1967) Petre Roman afirmă că la Ipotești există și specia cu cioburi pisate. Nu știm când a spus adevărul. Prezența acestei specii nu ar fi atât de surprinzătoare, astăzi, față de cum putea pare cu 30 de ani în urmă, datorită situației din Oltenia.

[16] NICA & 1994, p. 62.

[17] POPILIAN 1976, p. 133; POPILIAN & 1979, p. 209; POPILIAN 1983, p. 396.

[18] FERCHE 1974, p. 58.

[19] Notă rezervată în tabelul Gropșani.

[20] Notă rezervată în tabelul Gropșani.

[21] TEODOR E. 2000, dar mai ales în capitolul 9 din prezenta lucrare. Argumentele prezentate aici au scăpat însă atenției.

[22] TOROPU & 1971, p. 59.