Secțiunea IV - fabricația (arderea)

SECȚIUNEA IV:

CARACERISTICI ȘI EVOLUȚII ALE CERAMICII IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

CAPITOLUL 11. Fabricația

[p. 169]

11.3. Arderea vaselor

Cunoaștem câteva cuptoare de olar de pe cuprinsul ariei geografice a culturii Ipotești-Cândești. Unele nu sunt publicate[30], altele au o funcționalitate foarte îndoielnică în materie[31], despre altele nu avem decât descrieri care, oricât ar fi de detaliate[32], nu permit judecarea corectă în absența planului și profilului. Despre alte câteva cuptoare din Muntenia avem câte ceva[33], însă majoritatea îmi provoacă nedumeriri. Nu e vorba aici care e mai complex decât altul[34], ci pur și simplu dacă ele puteau servi la arderea oalelor. Cuptorul complex de la Radovanu nu are profil de cuptor de ars oale (se poate presupune că a fost cu boltă), este prea scund (nu are nici 30 de cm!), gura de acces are 10 cm (!), iar găurile de aerisire din lateral nu au nici o noimă (fiindcă aerisirea se poate face mult mai bine pe gură, iar funcționarea în acest fel ar fi produs supra-ventilarea, cât și prăjirea peretelui gropii laterale, ceea ce nu este cazul). Cuptorul de la Sf. Ioan Nou are și plan și profil; nu are un plan al gropii de acces, iar din profilul existent este imposibil de înțeles cum ar fi putut olarul să coacă vasele înainte de a se coace el însuși; groapa de acces ar fi putut juca ea însăși rolul de cameră de ardere (în cuptorul propriu-zis ne imaginăm oalele), însă profilul nu indică nici un fel de semne de ardere directă (cel puțin așa cum este desenat); în plus, cuptorul are de jur împrejur o bordură șic, dar fără utilitate (e prea strâmtă pentru a găzdui oalele). Mai rău, mie nu mi-a explicat niciodată nimeni cum ar putea fi folosit un cuptor simplu pentru coacerea ceramicii, fiindcă flacăra directă ar crăpa vasele. Sau?...

[p. 170]

Planul cuptorului de la Băleni e interesant (neobișnuit e mai exact), cu o gură de acces îngustă de 0,4-0,45 m., dar lungă de 0,7 m.; dacă această gură de acces ar fi fost arsă atunci ne-am fi imaginat că combustia se producea chiar aici, iar în cuptor s-ar fi aflat vasele, situație în care acest cuptor ar fi reprodus ingenios, pe orizontală, aranjamentul pe verticală al cuptoarelor romane. Dar așa?

Doar cuptorul de la Dulceanca I pare să fi fost capabil să îndeplinească sarcina ce i-a fost pusă în seamnă (întâmplător este și singurul din cele patru cu șarja în el), chiar dacă a fost considerat cel mai simplu din toate, și aceasta fiindcă are, cel puțin la nivel de schiță, două camere, pe orizontală, deci o formă similară cifrei 8[35]. Situația inventarului acestei amenajări meșteșugărești, compus dintr-un vas lucrat la roată și 11 modelate manual[36], este incitantă, mai ales în contextul discuției despre corpul profesional al olarilor. Întrebarea se pune cam așa: profesionist fiind (dovezile în acest sens sunt calitatea pastei ceramice identică pentru toate piesele și a arderii), de ce a realizat un singur vas pe roată? Se grăbea atât de tare? Durează mai puțin modelarea manuală decât cea pe roată? (evident nu). Au modelat și alții (autoarea menționează în mod expres modelarea îngrijită, ceea ce se poate aprecia și pe ilustrație)? Mă tem că nu se poate răspunde. Însă un motiv de grabă l-am înțeles: nu a mai apucat să-și scoată șarja din cuptor...

Dacă utilitatea meșteșugărească a unora dintre aceste complexe este discutabilă, este de presupus că unele cuptoare casnice, cele cu horn, puteau servi alternativ și la arderea oalelor în condiții improvizate, cel puțin a celor mai modeste, modelate manual, eventual în intervalele de timp în care comunitatea nu se bucura de asistența unui specialist. Nu este deloc sigur că toate aceste instalații puteau avea o asemenea utilitate, dar câteva conservate bine par să fi fost asigurat eficient separarea dintre camera de combustie și camera de coacere, cum este exemplarul de la Băneasa La Stejar[37]. Astfel de amenajări există în cel puțin un exemplar în toate așezările mari, cel puțin în cele din București[38], și chiar dacă nu este sigur că toate puteau servi și la coacerea ceramicii crude, este oricum clar că există mult mai multe astfel de capacități decât cele discutate până în prezent.

Un fapt este cert, și anume că nu au fost utilizate gropi pentru arderea ceramicii așa cum s-a putut presupune pentru epocă getică[39] - pentru simplu motiv că nu există gropi arse. Cât despre eventuala ardere a vaselor la suprafața solului sub un mănunchi de vreascuri este o presupunere care arheologic nu se poate verifica, decât pentru exemplarele arse foarte superficial, care sunt oricum puține. Ajung din nou aici la soluția notării conștiincioase a tipului de fabricație pentru fiecare fragment, ca singura modalitate practică de a înțelege tipurile fundamentale, ponderea lor în așezare, și chiar numărul de șarje ceramice existente în așezare; ideea este fezabilă, pentru secolul VI, deoarece durata de funcționare a așezărilor este scurtă. Aplicată cu strictețe, metoda ar putea furniza chiar stratigrafii orizontale, fiind un element suplimentar de precizare a numărului de episoade habitaționale, deoarece stratigrafia clasică nu este de mare folos într-o așezare fără depuneri antropice continue.

Un caz particular îl reprezintă cuptorul de olar de la Mărăcinele, din Oltenia. Cuptorul cu placă perforată indică diferența între practicile meșteșugărești din cele două provincii, diferență care se poate constata și pe produsele finale: olăria lucrată la roată pe care am recuperat-o personal la Vadu Codrii nu are nici un fel de corespondent în ceramica munteană, din punctul de vedere al calității pastei și a arderii. De altfel, o altă diferență între cele două areale este absența cuptoarelor cu horn în Oltenia, cel puțin în siturile mai substanțiale de la Gropșani sau Vadu Codrii[40]. Există, cu oarecare probabilitate, o singură tentativă cunoscută de

[p. 171]

amenajare a unei astfel de instalații, la Făcăi[41], și am văzut că există deja și alte argumente pentru a suspecta aici un aport direct din Câmpia Munteană. Oricum, chiar dacă s-ar demonstra existența unor astfel de cuptoare în Oltenia, nu s-ar schimba situația de fapt, și anume existența la dreapta Oltului a unei ceramici de foarte bună factură, absentă sau cvasi-absentă în Muntenia, ceea ce înseamnă, în modul cel mai direct, o diferență de servicii meșteșugărești între cele două areale. Între aceste două extreme geografice și tehnologice, Muntenia de vest, cu siturile teleormănene, pare să ocupe, în toate sensurile, o poziție intermediară.

Cuptoarele de olar nu sunt singurul martor asupra calității proceselor tehnologice. Cioburile însele, respectiv produsele, sunt mărturia măiestriei olarului fie el profesionist sau nu. Ceramica bine arsă este ușoară, compactă, sonoră, cu o culoare bine precizată. O societate rurală, într-un mediu primejdios, nu mai are resursele materiale pentru a-și asigura produse de calitate. Definiția generică a aspectului ceramicii Ipotești-Cândești este aspectul nisipos, consistența uneori mică (friabilitate ridicată), o ardere mai mult sau mai puțin oxidantă, rezultând diverse de nuanțe de roșu, de la foarte deschis (cu viraj gri sau gălbui), la roșu intens (cărămiziu), până la nuanțe închise, brune, cât și o ardere incompletă, datorată atât unei coaceri insuficiente, atât ca temperatură cât și ca timp, dar mai ales grosimii mari a peretelui ceramic. Calitatea pregătirii pastei și a modelării pare să facă diferența. Cunoștințele pe care astăzi le avem în domeniu sunt mai degrabă generice, rapoartele sunt foarte sumare în această privință, iar aprecierile sunt de cele mai multe ori globale. În plus, termenii vehiculați culorile în speță sunt susceptibili de a primi semnificative interpretări personale.

Dispariția ceramicii inoxidante, care a reprezentat câteva secole partea cea mai civilizată a producției ceramice, pare a se produce la conjuncția a doi factori istorici. Primul se referă la incapacitatea de a asigura condițiile tehnice mai dificile de producție; al doilea pare să fie moda din Imperiu, care impune în secolele V-VI cvasi-exclusivitatea ceramicii oxidante. Amintirea vechilor tradiții pare mai bine conservată în câteva situri mai vechi, ca Ipotești, pentru care frecvența definițiilor cenușiu sau negricios pare mai mare (fără a putea discerne, în general, între factura inițială și cea eventual rezultată din arderi secundare); definițiile cărămiziu sau gălbui-roșcat sunt și aici dominante, ca în toate siturile epocii. Culorile dominante variază însă nu numai funcție de o modă sau alta, ci și funcție de calitatea arderii. La Dulceanca I, de pildă, statistica computerizată pare a sesiza diferențe de culoare dominantă între locuințele de suprafață și bordeie, pentru ceramica lucrată cu mâna; astfel, dacă pentru cele dintâi predomină net descrierile de culoare de tipul gălbui-roșcat, pentru cele din urmă (bordeiele) pare să predomine descrierea cenușiu-(negricios). Ar fi un nou argument al diferențierii materialului ceramic din cele două serii de complexe. Avem aici, pentru un sit mai târziu al culturii (cel puțin ipotetic, nu?), o dominantă cenușie(-negricioasă), ceea ce nu indică o schimbare de modă, ci precaritatea arderii vaselor. Informații mai detaliate despre aspectul și textura fragmentelor ceramice nu avem decât pentru Dulceanca I. Autoarea însă nu face observații sistematice, ci se oprește asupra pieselor care par a fi deosebite. Lipsind asfel de observații mai detaliate și pentru celelalte situri, lipsește termenul de comparație, deci și posibilitatea analizei. Oricum, dacă ar fi să contabilizăm ceea ce avem, la Dulceanca IV, nuanțele predominante par a fi gri-deschis, brun, roșu, cenușiu-închis până la negricios[42]. Pentru ceramica lucrată cu mâna de la Dulceanca II culoarea dominantă ar fi brun-închis[43]. Dacă aceste diferențe sunt reale, ele ar putea schița un segment al drumului de la ceramica cenușiu-roșiatică a începuturilor culturii (amintire a ceramicii arse inoxidant din sec. IV) la ceramica (roșiatic-)brună de la finalul sec. VI, nuanță dominantă și în secolele următoare.

Astfel de aprecieri, cam în aceeași termeni (vezi tabelul despre descrierile de fabricație de la Ciurel și Gropșani, supra), găsim și în alte rapoarte, fie că vorbim despre Oltenia sau Muntenia centrală, iar contabilizarea unor astfel de generalități, marcate de subiectivism, nu va produce progres. Mă voi opri asupra unei statistici realizate pentru micul sit de la Vadu Anei, care pune în evidență relația dintre calitatea pastei ceramice, ardere și nuanța de culoare a produsului ceramic (pagina următoare).

[p. 172]

Este de menționat că statistica este realizată cu mai mulți ani în urmă și nu a urmărit o clasificare a tipurilor de fabricație; astfel, procentele ingredintelor pastei urmăresc numai de câte ori apare un anumit element și nu care sunt asocierile. Oricum, unele concluzii se pot trage și așa. Dacă această statistică s-ar fi referit la ceramică lucrată cu roata ea ar fi semnificat mai multe faze de evoluție, fabricația fiind prea diferită; așa, ea demonstrează doar variabilitatea considerabilă a meșteșugului casnic, în interiorul unei (foarte mici) comunități, și avertizează împotriva supra-interpretării unor astfel de diferențe. Diferențele de calitate a coacerii oalelor se traduc în mici diferențe globale de nuanță coloristică, tentele cenușii nefiind rezultatul unei arderi inoxidante, ci a unei arderi incomplete, foarte probabil la temperaturi mult prea mici (sub 400o) și prea scurte.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE capitolul 12 (decorul)

[30] De la Budureasca (TEODORESCU 1972, p. 75); prin analogie cu cuptoarele comentate este un tip foarte simplu (ceea ce, prin natura lui, înseamnă și cu o funcționalitate discutabilă).

[31] Cel de la Sf. Ioan cel Nou (București, v. MORINTZ & 1958, p. 34, pl. 37/2a-2b). De acord cu critica formulată de Victor TEODORESCU (1972, p. 75).

[32] Primul exemplar descoperit pentru cultura Ipotești-Cândești, de la Dămăroaia (ROSETTI 1934, p. 211-213); este vorba oricum de un cuptor simplu.

[33] Pentru concizie FERCHE 1984, p. 128-129 (unde se găsește și bibliografia pendinte, de nici un ajutor...) și fig. 5/1-4, reproduse și în această lucrare, la pl. LVIII și LVIII a.

[34] Mă refer la clasificarea Mariei COMȘA (1981).

[35] Inventarul cuptorului de ars oale de la Dulceanca cuprinde mai multe oale lucrate la roată și un singur exemplar lucrat la roată rapidă, piesă care se află în patrimoniul Muzeului Național de Istorie a României și pe care am consultat-o mai de aproape. Pentru simplitatea și dimensiunile modeste ale instalației meșteșugărești, trebuie spus că rezultatele sunt surprinzător de bune, vasul fiind compact și sonor. Este însă îndoielnic că vasele s-ar fi aflat în cuptor cu gura în jos (FERCHE 1984, p. 129), fiindcă interiorul vasului este roșu.

[36] FERCHE 1974, fig. 62 pentru plan și profil, fig. 63-65 pentru piesele ceramice.

[37] Cuptorul din bordeiele 4 și 13 (CONSTANTINIU 1965, fig. 3 și 4). Planul acestui cuptor este, la rigoare, aproape identic cu cel de la Dulceanca și, chiar dacă este interior unei locuințe, și evident că putea juca același rol.

[38] Vezi și fotografia unui astfel de cuptor de la Soldat Ghivan (FERCHE 1984, fig. 4/3).

[39] CRIȘAN 1967, p. 112, nota 3. Contra TROHANI 2000, p. 167. V. și pentru discuția asupra cuptoarelor getice.

[40] Trebuie imediat adăugat că și solul este altul, cel din Oltenia nepermițând astfel de amenajări, relativ ușor de realizat în lut cruțat, dar foarte greu altfel. Solul oltean este în general nisipos, iar argilele sunt extrem de dure, comparativ cu cele din centrul Munteniei.

[41] Locuința 2 (TOROPU & 1971, p. 54).

[42] FERCHE 1992, p. 134.

[43] FERCHE 1986, p. 132.