CRONOLOGIA... 585-593

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANII 584-585. Theoph. Sim. I, 4: "...(Hanul avar) (...) adună trupele și luă fără de veste orașul Singidunum, care era neîntărit și lipsit de mașini de război, pentru că, în urma păcii, se răspândise multă nepăsare în Thracia (?!) (...). El prădă și multe alte orașe vecine, foarte ușor și fără casnă (...). După ce luă Augusta și Viminacium (orașe supuse Illyricului), porni îndată cu armată, împresură și prădă Anchialos și pustii satele din jur (...). După ce trecură trei luni, romanii trimiseră solii la kagan și cerură încetarea războiului..."

În ciuda respectării condițiilor grele ale păcii din 582 de către bizantini, respectiv plata tributului de 80.000 de nomisme, inclusiv retroactiv, o nouă campanie avară devastează linia Dunării. După pierderea Sirmium-ului, aceasta este o nouă debilitare a limes-ului; sunt cucerite Singidunum, Viminacium, Augusta, Anchialos[95]. În această ultimă localitate hanul primește o primă solie bizantină (Elpidius și Comentiolus), rămasă fără consecințe.

Cucerirea orașului Singidunum se petrecea în timpul secerișului grâului, deci cel mai devreme la începutul lui iunie. În pasajul consecutiv căderii cetății Anchialos se spune că după trei luni bizantinii au cerut pace. Nu este foarte limpede dacă cele trei luni s-au scurs de la declanșarea conflictului sau de la pierderea acestei ultime cetăți. La o socoteală simplă, solia a plecat la Anchialos prin septembrie. Aici intervine următorul pasaj, care crează probleme de datare:

Theoph. Sim. I, 6: ...În anul următor, Elpidus fu ales pentru aceeași solie (...). După scurtă vreme însă bunătatea păcii se strică și neamul avarilor atacă iarăși pe romani, însă nu pe față, ci oarecum mișelește și în chip mai viclean. 7. Căci împinse neamul sclavinilor și distruse o foarte mare parte din ținutul romanilor; avântându-se până la Zidurile Cele Lungi, sclavinii săvârșiră mare măcel (...). Atunci Comentiolus primi comanda unui corp de armată (...) și, înaintând în Thracia, alungă cetele sclavinilor"

Solia lui Elpidus fusese un succes, în sensul că fusese autorizat să accepte ridicarea tributului la 100.000 de nomisme. Rezultatul a fost însă, imediat apoi, reluarea ostilităților.

Problemele de datare încep de la expresia în anul următor. Anul nou bizantin începea la 1 septembrie. Așa cum spuneam mai sus, prima solie se desfășurase, probabil, în septembrie. De aici raționamentul că a doua solie nu putea fi decât în anul următor, respectiv cel mai devreme în toamna anului 585[96]. Conflictul s-ar fi redeschis în toamna următoare, respectiv 586. Relatarea lui Simocata este reluată de Theophanes Confessor, aproape în aceeași termeni, datată însă 6076, adică anul 584.

Theoph. Conf. a. 6079: "(...) Hanul Baian se grăbi să rupă pacea în chip viclean, căci înarmase neamurile sclavinilor împotriva Thraciei. Acestea înaintară până la Zidurile Cele Lungi și luară multă pradă. Împăratul scoase din oraș gărzile palatului și porunci organizațiilor cetățenești să stea de pază la zidurile cele lungi"

Dacă nu luăm stricto sensu cele trei luni dintre asediul de la Singidunum și prima solie - se poate admite că a doua solie s-a produs aproape imediat, după 1 septembrie, adică anul următor. De altfel, este greu de admis că împăratul ar fi lăsat întreaga peninsulă pradă avarilor, vreme de mai bine de un an, atâta vreme cât putea cumpăra retragerea barbarilor. Oricum ar fi, în 584 sau 585, ceea ce este mai important în economia acestei lucrări este invazia sclavină.

Care ar fi slavii care acționează împotriva capitalei bizantine? A spune că cei de la Dunărea de Jos - e doar un mod de a expedia o necunoscută. Controlul direct al avarilor asupra slavilor din Câmpia valahă este un lucru discutabil, la 584. Theophanes Confessor (care urmează textul lui Simocata) spune că slavii au invadat Thracia. Antecesorul său folosea însă numele Thraciei (care poate însemna provincia sau dioceza cu același nume) de o manieră mai mult decât neglijentă, punând căderea orașului Singidunum pe seama delăsării din Thracia.

Între cele două relatări apare o diferență mică, dar semnificativă: Simocata nu spune nici unde nici de unde au atacat slavii. Se relatează doar că au ajuns în fața Zidurilor Lungi, iar apoi Comentiolus i-a înfruntat în afara acestora, adică în Thracia. Theophanes Confessor - sursa târzie, care nu a transcris totdeauna foarte atent - amestecă puțin lucrurile și sugerează că slavii au atacat în Thracia. O concluzie trasă din aceste cuvinte poate fi, evident, hazardată.

Ce ar vrea să spună cronicarul prin Baian (...) înarmase neamurile sclavinilor...? E iarăși o figură pur retorică? Chiar și așa, retorica ar trebui să însemne ceva. Baian a rupt pacea în chip viclean. Adică, limpede, acțiunile invadatorilor sunt coordonate, iar slavii acționează la ordin. Să fie aceeași slavi care l-au despuiat pe Targitios, câțiva ani mai devreme? Este posibil, dar și puțin plauzibil. Acești slavi la comandă avară ar trebui să fie cei din Câmpia Pannoniei sau chiar din mai îndepărtata Slovacie, iar nu cei din Câmpia Valahă.

Dacă acțiunile avarilor și ale slavilor erau într-adevăr coordonate, mai înseamnă că își împărțiseră terenul, de asemenea manieră încât nimeni să nu aibă de pierdut. Ce să mai jefuiască avarii după ce au trecut slavii; sau invers? Ar trebui ca invaziile aliaților să se petreacă în teritorii distincte. Acțiunile avarilor din acești ani, dinainte și de după 584, vizează predilect Dunărea de Jos. Din contră, slavii sunt amintiți în jurul Thessalonicului; de altfel, primele implantări slave se petrec în Macedonia și Epir, pe culoarul strategic vestic Morava-Ibar-Vardar sau în apropiere, dar la distanțe semnificative de Câmpia valahă. Este greu de imaginat că luptătorii slavi și-au dus triburile în Macedonia defilând cu bătrânii și copiii pe sub nasul armatei constantinopolitane.

Un alt argument strategic în favoarea acțiunilor slave din Câmpia Pannoniei, și nu din Câmpia valahă, îl reprezintă faptul că o acțiune de diversiune se desfășoară totdeauna pe un front secundar; Moesia Secunda - drumul obligatoriu dinspre Câmpia Dunării de Jos spre sudul Peninsulei - reprezenta un front principal, de care s-au ocupat chiar avarii.

Curios este că această invazie avaro-slavă nu este corelată cu cea relatată de Ioan din Efes (581-584?), deși cele două serii de evenimente se suprapun parțial. Este una dintre acele situații în care putem suspecta cel puțin o sursă sau o interpretare ca fiind eronate.

ANII 586-587. Theoph. Sim., I, 8: "8. La începutul toamnei (586) barbarii călcară iarăși tratatul și disprețuiră pe față alianța militară (...) când între timp veni și Targitios (= sol avar) ca delegat în orașul împărătesc și ceru de la romani suma de bani care, potrivit tratatului, trebuia dată în fiecare an khaganului. Acest lucru făcu pe împărat să se înfurie pe bună dreptate, socotind că este înșelat foarte mult de avari; pe de o parte Targitios cerea suma de bani anuală și venitul pașnic, iar pe de alta khaganul nu ședea neclintit, ci pustia Europa și ruina orașele. Targitios fu surghiunuit (...). Khaganul însă și oamenii lui necăjeau pe toți vecinii sciților și moesilor și cuceriră multe orașe: Ratiaria, Bononia, Aquis, Dorostolos, Zaldapa, Panassa, Tropaeum[97].

Din nou trimiteri administrative confuze. Ultimele patru locații se află într-adevăr în Moesia Secunda și Scythia Minor, dar primele trei orașe sunt din Dacia Ripensis.

În timp ce avarii pradau Moesia și Thracia, slavii asediau Thessalonicul[98]. Și de această dată slavii au acționat la comandă avară[99]. La ridicarea asediului ei nu s-au mai retras în teritoriile de baștină, ci s-au așezat - de această dată, se pare, definitiv - în Epir și Grecia centrală[100].

Nu vom intra în detaliile ripostei bizantine[101], deși cuprind mult discutatul episod cu torna-torna. Ne vom opri în schimb asupra unor fraze care descriu, involuntar și ridicol, arta războiului la acest sfârșit de veac.

Theoph. Sim. II, 10: "În acest an (587) Comentiolus veni la Anchialos (...). Alcătui trei corpuri de trupe și le așeză în trei părți împotriva barbarilor. Lui Martinus îi porunci să comande aripa dreaptă, iar pe Castus îl puse comandant al celeilalte aripe (...). Numărul luptătorilor era șase mii. Castus cu trupa sa străbătu partea stângă a ținutului și sosi la Zaldapa și la muntele Haemus. Atacă fără veste pe barbari în zorii zilei și, găsindu-i neîntăriți, dobândi o mare faimă cu armele (...) și-și împodobi vitejia cu multe prăzi, pe care le dădu unui scutier să le ducă. O, de nu i le-ar fi dat! Căci adunându-se barbari în ziua următoare, îi răpiră prada. Martinus merse până în împrejurimile orașului Tomis (...) și îndată îi atacă (pe avari) cu putere. Barbarii își găsiră moartea sub mare, căci îi luă fără veste un reflux al mării (?!). Khaganul dobândi salvarea ca pe un dar neașteptat și fugi; căci în lac era ascunsă o insulă, care salvă pe barbar. Dacă însă ar fi fost prins, ar fi fost însemnată plata pentru răscumpărarea lui dată romanilor...

Cunoștințele geografice ale cronicarului sunt mai degrabă confuze. Castus, comandând cei două mii de oșteni ai flancului stâng, nu avea cum să-și împrăștie oamenii de la Zaldapa la Haemus[102], între cele două puncte fiind minim 150 de km! Dacă relatarea se referă la o succesiune - este tot aiurea, fiindcă armata bizantină se deplasa de la Anchialos spre Scythia , ordinea putând fi doar invers: Haemus și Zaldapa.

Pasajul următor (își împodobi vitejia etc.) reflectă concepția primitivă - barbarizată, chiar! - despre război, atât a combatanților cât și a cronicarului; avarii se întorc nu pentru a spăla rușinea înfrângerii, ci pentru a-l ușura pe un scutier de grija bagajului, episod de operetă care smulge totuși autorului o exclamație exasperată (O, de nu i le-ar fi dat!).

În pasajul imediat următor (...căci îi luă fără veste...) autorul mai face o dovadă - aceasta, uluitoare - că nu cunoaște mediul de referință, punând pe seama refluxului eșecul avarilor. Care reflux - la Marea Neagră?!

În fine, concepția limitată și venală asupra războiului mai strălucește o dată: pentru cronicar, capturarea kaganului ar fi însemnat nu un prilej de a pune capăt războiului în mod favorabil, ci posibilitatea de a câștiga niște bani! Cât de departe suntem acum de valorile care au fondat imperiul...

ANUL 588 (sau 589). Nouă invazie salvă în Peninsula Balcanică[103]. Să notăm că, după 586, atacurile slave care loveau teritorii la sud de Haemus puteau porni chiar din noile locații, respectiv din Epir și Macedonia.

ANUL 593. Theoph. Sim., VI, 3-4: "3...Khaganul căută să obțină de la împărat tribut sporit (...). Așadar khaganul porunci sclavinilor să construiască un mare număr de bărci, ca să le aibă la îndemână pentru trecerea Istrului. 4. Locuitorii din Singidunum nimiciră prin atacuri dese strădaniile sclavinilor și dădură pradă focului lucrările acestora pentru navigare. De aceea barbarii (= avarii) asediară Singidunum (...). Dar în a opta zi khaganul porunci barbarilor să renunțe la asediere și să vină la dânsul (...). Deci khaganul (...) însărcină mulțimea sclavinilor să lucreze nave de lemn, ca să treacă râul numit Saos (...). Când fură deci construite bărcile pentru barbari și fură puse la dispoziția lor, aceștia trecură râul vecin (= Sava). Orânduind o parte din trupe, khaganul porunci să alerge înainte și prin sosirea lor să producă romanilor teamă. În a cincea zi se apropie și de Bononia. Împăratul rândui comandant al Europei pe Priscus."

Slavii care încercau să treacă Dunărea în aval de Singidunum aveau deci bazele de atac la stânga Dunării, adică în Banat. Este singura explicație a faptului că kaganul le ordonase o operațiune atât de dificilă și ceea ce au și făcut, după eșec, respectiv traversarea Dunării în amonte și intrarea pe teritoriul roman peste Sava, prin sectorul controlat de avari. Nu este însă exclus ca slavii care au construit podul de vase peste Sava să fie alții, proveniți din Câmpia mijlocie a Dunării. Oricum, aceasta este, din câte știu, prima atestare a slavilor în Banat.

Este tot prima oară când avarii și slavii sunt pomeniți în același spațiu tactic (porunci să alerge înainte...). În anii următori, în aceeași regiune a Dunării mijlocii, vor mai fi amintiți luptând în proximitate. Acești slavi însoțesc avarii, pe cât se pare, în întreaga campanie. După asediul eșuat al Singidunum-ului următorul obiectiv este Bononia, în segmentul de limes din aval de Cazane. După aceasta au venit la rând obiectivele predilecte: Anchialos și împrejurimile capitalei (Drizipera, Perinthos și Tzurulum)[104].

MAI DEPARTE, ANII 594-595

[95] Vezi Harta 7.

[96] MADGEARU 1997, p. 19.

[97] Vezi Harta 8.

[98] BREZEANU 1981.

[99] Miracula Sancti Demetrii, I, 13, 111, apud. POPOVIÆ 1975, p. 472 și nota 2 (text original).

[100] Așezarea slavilor în Epir și Praevalis este relativ certă, înainte de 591. În schimb, așezarea atât de timpurie avarilor și slavilor în Pelopones, conform Cronicii din Monemvasia, este discutabilă (POPOVIÆ 1975, p. 452; v. și LEMERLE 1963).

[101] Theoph. Sim. II, 10; Theoph. Conf., a. 6079. Vezi totuși Harta 9.

[102] Vezi Harta 9.

[103] Theoph. Sim. III, 4. 7; v. MADGEARU 1997, p. 20 și nota 60, cu bibliografia.

[104] MADGEARU 1997, p. 21. Cronologia războaielor ultimului deceniu este destul de neclară și prilejuiește numeroase dispute. De exemplu, evenimentele amintite pe scurt, supra, pot fi datate în 591, 592 sau 593, după comentator. Am adoptat punctul de vedere a colegului Madgearu (p. 179-180), după care seria conflictelor debutează în 593. Este de spus însă că Theophanes Confessor datează evenimentele în 592 (anul 6084), ca și editorii FHDR II p. 605, dar și BARNEA A. 1991, p. 175. Începutul războaielor din anii 90 se datează, de la autor la autor, între 591 și 596 (v. OSTROGORSKI 1969, p. 112 pentru detalii; marele istoric optează tot pentru 592). Stabilirea unei cronologii foarte exacte nu intereseaza această lucrare decât în măsura în care succesiunea și determinismul evenimentelor ar fi afectate.