Funcționalitatea recipientelor ceramice de la Dulceanca

16. FUNCȚIONALITATEA RECIPIENTELOR CERAMICE

[p. 218]

16.1. Așezările de la Dulceanca

Oala-borcan este categoria cea mai numeroasă. Noțiunea definește oala fără anse. Predominarea acestui tip morfo-funcțional este caracteristica culturilor nord-dunărene în perioada proto-bizantină. La Anexe (tabelul J.3., p. 315) putem constata un număr apreciabil de piese înregistrate sub acest nume. Pe coloana cumulativ sunt calculate totalurile pentru fiecare tip funcțional, indiferent de raportul clm/CLR* (discutat în altă parte) sau de dubiile exprimate asupra unei funcționalități. De departe, la Dulceanca II înregistrăm cele mai multe oale-borcan, dar acesta este situl care a furnizat cel mai mult material (inclusiv numărul de complexe este substanțial). Acestea sunt însă totaluri de înregistrări, numărând și piese întregi, și fragmentare și foarte fragmentare, adică și buze dar și baze de vas. Calculul a fost refăcut luând în considerare numai buzele de vas și fragmentele decorate, rezultatele fiind înscrise în paranteză; aceste cifre pot fi considerate un număr minim de piese. Și de această dată raporturile se conservă, în ordinea D.II, D.IV, D.Ib, D.Ia.

[p. 219]

Înregistrarea oală-borcan, în baza de date, s-a făcut automat și pentru fragmentele ceramice foarte mici, în virtutea netei dominații a acestei specii morfo-funcționale. În realitate, numărul de piese care sunt sigur oală-borcan nu poate fi mai mare decât numărul de exemplare care au minim calota superioară întreagă, pe care să se facă proba aparteneței. După acest criteriu, cifrele sunt cu totul altele: Dulceanca I a: 26; Dulceanca I b: 7; Dulceanca II: 57; Dulceanca IV: 21. Aceste cifre nu sunt însă utilizabile. La Dulceanca I b, unde sunt sigur multe piese, majoritatea desenelor ilustrează decorul și profilul buzei, nu volumele, piesele nefiind restaurate. Pentru celelalte situri, cifrele rămân orientative, de comparat cu alte categorii morfo-funcționale (castroane, tipsii, altele).

Care ar fi totuși ponderea orientativă a oalelor borcan în ansamblul ceramicii? Folosind cifrele din paranteză de la tabelul J.3, adăugând și restul pieselor, obținem un total minim de piese la care ne putem raporta:

Tabelul ilustrează procesul de simplificare a peisajului morfo-funcțional (început cu mai multă vreme în urmă), care este un alt simptom al crizei sociale.

Cunoaștem acum ponderea orientativă a oalei borcan în siturile studiate (din aceste cifre ar trebui ajustate 5-10 procente, rezultate din redistribuirea ipotetică a unor fragmente mici către alte specii morfo-funcționale). Avem totuși un ansamblu utilitar care depășește 60% din ceramica produsă și este greu de crezut că toată această massă utilitară avea aceeași destinație. Pentru a încerca soluționarea problemei putem apela la observațiile referitoare la pastă și la morfologia vaselor, pentru ceva sugestii.

În legătură cu pasta - stăm destul de rău. Observații descriptive mai consistente nu aduce decât monografia Dulceanca I, singura care poate fi folosită pe această linie. Și acolo, autoarea - care oricum excelează în materie descriptivă, în peisajul arheologic al epocii - nu face observații speciale referitoare la textura sau culoarea ceramicii decât atunci când obiectul pare să se detașeze cumva din massă. În ce privește culoarea, grupele 1 b, 2 b și 2 c[3] se definesc în general ca fiind gălbui-roșcate, deci mai deschise. Celelalte grupe au descrieri mergând de la roșcat la cenușiu, deci mai închise. Este plauzibil ca aceste diferențe să nu se datoreze arderii, ci proprietăților diferite ale degresanților, în mod normal aleși pentru a obține un vas cu anumite proprietăți (refractaritate, impermeabilitate, rezistență termică, etc). La acest capitol informația este și mai săracă. Doar în două cazuri ni se spune că, împreună cu nisipul - degresantul normal al argilei - este adăugată mică. Este vorba despre două fragmente lucrată la roată, din grupa 3, posibil importuri[4]. Una dintre piese are o perforație în apropierea bazei, având sigur o utilitate mai specială (de pildă pentru udat răsaduri).

Revenind la culoarea vaselor, nuanța gălbui-roșcată nu se datorează unui perete mai subțire decât al celor din spectrul roșcat-cenușiu (în schimb vasele definite ca cenușii sunt într-adevăr cu pereți mai groși). Are acest lucru o semnificație la nivelul formei? Formele acestor grupe sunt suficient de diferite pentru a nu recomanda o utilitate unică.

În ce privește mărimea incluziilor, așa cum deja s-a demonstrat, degresanții grosieri adresează vesela de bucătărie, dând recipientelor rezistență la șoc termic[5]. Grupele morfologice cu intruziuni grosiere sunt grupele 1a și 5. Șase jumătăți superioare, arondate ipotetic grupei 5, poartă clasificarea: D = 4 (duritate mare); M = 2 (intruziuni grosolane). Toate exemplarele sunt vase modelate manual. Grupa 5 este predominată de mențiunea coloristică cenușiu-roșcat. Așa arată un vas cu ardere primară oxidantă, supus la numeroase arderi secundare.

Pare un fapt că la Dulceanca I pentru gătit erau preferate vasele cu morfologie înaltă, cu înălțime inferioară mare și bază lată. Această formă pare să prezinte avantaje practice, atât pentru expunerea directă la foc, cât și pentru expunerea laterală, în fața cuptorului. Luând spre comparație o altă morfologie, puțin înaltă, cu fund mai îngust, ne imaginăm diferența: acest vas se răstoarnă ușor și încinge prea tare partea inferioară a compoziției din vas, care este expusă din trei părți, de aproape, astfel încât mâncarea

[p. 220]

este arsă pe margini și rece la mijlocul părții superioare (v. planșa X, fig. 28). Pentru expunerea laterală lucrurile stau cam așa: cu cât pereții vasului sunt mai puțin modulați, mai apropiați de forma sac, cu atât mâncarea se încălzește mai uniform. Dar de ce nu se făceau vase otova, ca oalele de gătit de astăzi? Fiindcă ceramica nu este metal, iar curburile sunt necesare creșterii rezistenței la șoc mecanic. Un vas ceramic fără curburi s-ar sparge ca un biscuit.

La nivelul actual al informației - care este nivelul procedurilor de prelucrare a materialului arheologic - cele de mai sus sunt doar speculații. Chiar dacă lucrurile ar sta așa, să spunem că grupa morfologică Dulceanca[6] 5 lipsește în siturile timpurii, despre care, în materie, nu putem spune nimic. Grupa 3 - caracterizată și ea prin înălțime mare, este și ea rară la Dulceanca II și absentă la Dulceanca IV. Ce vase erau folosite la bucătărie, în habitatul de la Dulceanca IV? Mă tem că nu putem nici presupune.

Întorcându-ne la Dulceanca I, să admitem că presupunerile anterioare ar fi corecte, și anume că vasele de bucătărie sunt cele cu morfologie înaltă (și capacitate mică!). Celelalte vase ar avea ca destinații, între altele, conservarea grânelor, a altor resurse, dar și transportul și păstrarea apei. Între cele două categorii funcționale ar trebui să fie o diferență fundamentală: vasele poroase nu pot stoca la lichide, dar pot fi ideale pentru păstrarea grânelor. Pe această linie informația este aproape nulă. Între cele două categorii ar trebui să fie însă și diferențe morfologice. O formă folosită pentru lichide ar trebui să aibă o deschidere superioară (mă refer în special la lățimea superioară, respectiv diametrul la gât) mică și un umăr ridicat (adică o tangentă superioară mare), pentru ca un balans mic al vasului să nu provoace vărsarea conținutului (v. pl. X, fig. 30). Modelele sunt cele consacrate, ulciorul și cana, pe care însă nu le găsim ca atare (v. totuși pl. LXXV).

Graficul 2 de la Anexe, secțiunea IV, punctul M.4. (p. 207), este deosebit de instructiv. Sunt adunate toate vasele cu calotă superioară întreagă, pentru a compara lățimile superioare (altfel spus deschiderea la gât). Pentru claritate, valorile Ls sunt rotunjite. Graficul prezintă niște ruperi care nu pot fi întâmplătoare (o distribuție întâmplătoare produce o curbă simplă, de tipul curbei lui Gauss). Cu valori foarte mari (38, 39) avem vase miniaturale, alte două piese având valori de 34-36. Celelalte piese din dreapta reprezintă castroane sau cupe, despre care vom dezbate mai târziu. La mijlocul graficului avem majoritatea pieselor, unde se găsesc două vârfuri, desigur datorită diferitelor grupe morfologice. Chestiunea de interes se întâmplă la stânga graficului. La valoarea 24 avem un vârf de grafic ce nu are multe în comun cu ce se întâmplă la mijloc; acolo își trădează existența o specie ceramică rară, întâlnită mai mult pe exemplare fragmentare, insuficient configurată pe exemplarele întregi și fără reprezentare în grupele morfologice generice. Exemplarele întregi sunt încadrate în grupele generice 1b, 2b, 3a (din care un vas miniatural, care iese din discuție) și 5; pentru cel din urmă am stabilit, cel puțin ipotetic, că face parte din vesela de bucătărie. Din exemplarele rămase, unul este foarte semnificativ. Este vorba despre un vas din cuptorul de olar de la Dulceanca I, lucrat cu mâna[7], din nefericire nu tocmai complet, lipsindu-i buza, deci fără măsurători complete și lipsind astfel din tabloul vaselor întregi, unde ar fi definit cu siguranță o grupă aparte. Acest vas este un unicat cel puțin sub aspectul că are lățimea superioară (Ls = 21) mai mică decât lățimea inferioară (Li = 24). Definiția uzuală de ulcior presupune lățimi superioare mai mici de 17, dar acest tip de proporții, cu Ls mult mai mic decât Li recomandă mai mult un ulcior decât o cană. Oricum, ambele sunt utilitare ale lichidelor. Restul exemplarelor, lucrate în ambele tehnici, aparținând claselor de volum de 1,6 l și 3,2 l., au profil obișnuit de oală-borcan, cu această particularitate a unui gât mai strâmt și, în lipsa unor căni veritabile, ar putea fi atribuite cu această funcțiune. Mai rămâne un exemplar fragmentar, probabil în jur de 8 l, care se apropie deci de modius și se recomandă, cel puțin teoretic, a folosi la stocarea solidelor. Dincolo de astfel de contradicții, problema este distribuția acestor vase pe situri. Cu o excepție constituită de un exemplar de la Dulceanca II, restul exemplarelor sunt de la Dulceanca I. Se ridică întrebarea: dacă locuitorii de la Dulceanca I foloseau astfel de vase pentru lichide - ce foloseau locuitorii de la Dulceanca IV? În ultimă analiză, vârful de grafic din stânga (același grafic 2 de la M.4.) se datorează particularităților unor grupe morfologice de la Dulceanca I. Utilizarea acestor recipiente pentru destinația amintită (utilitare pentru lichide) rămâne totuși probabilă.

[p. 221]

O altă clasă de obiecte cuprinse în statistică drept oale-borcan, dar care ar putea fi utilitare pentru lichide, sunt cănile. Există doar trei exemplare pe care le avem în vedere, toate de la Dulceanca IV, aparținând grupei microregionale 1b (aceeași planșă L). Două dintre ele sunt întregi, lucrate cu mâna, iar una - lucrată pe roată (destul de grosieră, cert producție locală), din care s-a păstrat aproape toată jumătatea inferioară[8]. Formele se caracterizează printr-o înălțime relativ mare (I/a = [1,09;1,19]), bază neobișnuit de îngustă (k/a < 0,42), picior fie neobișnuit de înalt (aproape o treime din înălțimea inferioară), fie mai scund dar cu o talpă frumos desenată, cu evidente intenții estetice. Analogii morfologice aproape perfecte se găsesc în ceramica romană timpurie din Oltenia[9]. Singurele diferențe sunt absența toartelor, cât și mărimea diferită a analogiilor. Cele mai mari cănițe din Oltenia măsoară mai puțin de 14 cm. înălțime; or, exemplarele de la Dulceanca IV au 18, respectiv 16 cm., ceea ce înseamnă volume duble și mai mult. Volumele celor două vase întregi (4,9, respectiv 3 litri) nu numai că interzic diminutivul, dar sugerează substantivul mai consistent carafă. Încercarea de a găsi analogii în situri romane contemporane s-a demonstrat dificilă. La Iatrus analogiile sunt mai îndepărtate decât cele găsite în Oltenia, și nici măcar contemporane, ci datând din secolele IV-V[10]; aceste analogii îndepărtate sunt rezultatul unui fond cultural comun și cu greu ar fi putut juca un rol în configurația de la Dulceanca.

O altă piesă frapantă, cu bune analogii pe ceramica romană timpurie, dar practic fără analogii pe ceramica romană târzie, este un fragment lucrat la roată, fără buză și fără partea inferioară a corpului, de la Dulceanca II[11] (Ilustrația, pl. LXX/121). Forma se caracterizează printr-un gât larg, relativ înalt, cilindric sau tronconic inferior (eventual contra-arcuit), cu corp scurt (disproporționat față de etajul superior), cu o curbură pronunțată pe diametrul maxim[12].

O figură aparte o fac oalele cu toarte, lucrate pe roată sau cu mâna (majoritare!). Că cele din urmă le imită pe cele dintâi și ce înseamnă aceasta, la jumătatea secolului al VI-lea, despre background-ul cultural al producătorilor - nu este nimic de comentat. Interesant este în schimb cât de rare sunt aceste piese, dar și faptul că nu lipsesc nicăieri. Acest fapt sugerează mai degrabă cultualul, decât utilitarul. Despre morfologia acestor piese nu se poate spune nimic, fiind toate extrem de incomplete.

Castroanele. Numele presupune un vas de mărime medie, folosit pentru servirea mesei. Distincția dintre vesela de gătit și cea de masă caracterizează societățile evoluate, ceea ce nu poate fi cazul pentru habitatele din câmpia nord-dunăreană în secolul VI. Pentru acest caz particular înțelegem prin castron o oală de gătit care poate fi folosită, secvențial, și pentru servirea mesei. Această utilitate este sugerată de forma respectivelor recipiente, cu o înălțime inferioară diametrului maxim și o deschidere mai mare a gurii și gâtului. Nimic nu poate garanta că acele vase aveau într-adevăr o astfel de utilitate; încercăm doar să găsim o explicație diversității morfologice, alta decât diversitatea culturală originară, care este oricum un fapt cert.

În tabelul de la secțiunea V, J.3., termenul este întâlnit în trei conjuncturi ortografice: castron - pentru puținele situații în care o asemenea funcționalitate este foarte probabilă; castron/o-b - pentru situații în care forma este ambiguă, respectiv utilitatea de castron este doar posibilă; în fine, castron(?)/o-b - pentru vase fragmentare (jumătăți superioare) care îndeplinesc următoarele norme: Ls > 31 (deschiderea gâtului > 78% din diametru maxim) și PM/I > [PM/f x 2,5] (=> diametrul la gură este de cel puțin de două ori și jumătate mai mare decât înălțimea superioară).

[p. 222]

Autoarea monografiilor folosește foarte rar termenul, sau alți termeni conecși. Obiectul de la Dulceanca I, fig. 85/1, reprezentând jumătatea superioară a unui recipient, cu deschidere foarte mare (Ls = 38), este considerat strachină, ceea ce este destul de impropriu. Conform dicționarului[13], castronul este un vas adânc, în care se aduc la masă unele mâncăruri, iar strachina este vas ușor adâncit, întrebuințat în loc de farfurie. Strachina este deci o farfurie mai adâncă[14], iar o farfurie nu are niciodată calotă superioară, prezentă însă la unele specii de castroane[15].

Din același sit, piesa de la figura 63/1, singura lucrată cu roata din cuptorul de olar, este considerată de autoare variantă a formei de castron"[16]. Că este sau nu este - e greu de spus. Reperele metrice nu răspund unor criterii anunțate: Ls = 28 în loc de minim 31; raportul PM/I / PM/f este 2,28 în loc de minim 2,5. Doar înălțimea foarte mare a marginii (72) în comparație cu înălțimea calotei superioare (28 din 100) ar înclina puțin balanța în favoarea castronului. Mai alarmante sunt dimensiunile vasului, cu o capacitate de peste 4,1 l. și o înălțime de peste 20 cm. Dintr-un asemenea castron s-ar putea servi cel mult supă, dar este foarte improbabil să fi existat așa ceva în regimul alimentar al localnicilor (nu există nici un singur polonic în tot spațiul cultural Ipotești -Cândești). În plus, în mod sigur familia mânca dintr-un singur castron, fapt valabil și în lumea romană, cel puțin în comunitățile creștine[17]. Or, este greu de imaginat cum ar putea cineva mânca dintr-un castron înalt de 20 cm. și cu o gură proporțional atât de îngustă (nici 16 cm. la interiorul gâtului). În final, piesa a fost lăsată în lista castroanelor, cu titlu de inventar.

Piesa notată castron? în tabela J.3. este considerată de autoare, în text[18], ca fiind capac de vas. Obiectul este cât se poate de fragmentar (buza) și greu ar putea fi considerată în orice fel. Apartenența la specia funcțională a capacelor este dificilă. Grosimea ciobului, raportând la diametru, este cu totul exagerată pentru un asemenea scop (observație valabilă și pentru varianta castron). Forma sugerată de fragment este de bol - o sub-specie a castronului, definit prin calota globulară, cu margine mică sau fără. Am optat în final pe varianta castron fiindcă, judecând după nivelul de specializare a utilitarelor, prezența unui capac lucrat din lut pare o pedanterie. Un capac totuși există, la Dulceanca I (vezi infra).

Alte două prezențe de la Dulceanca II[19] confirmă existența unor castroane de tip bol[20]: fără calotă superioară, cu calotă inferioară cvasi-globulară, fără margine configurată, cu buza lățită și aplatizată. Nu cunoaștem diametrul acestor piese, dar, judecând după grosime, trebuie să fi fost destul de mare (circa 20 cm. pentru exemplarul mai mare). Autoarea consideră că aceste piese ar fi cupe. Piesele sunt mult prea mari, însă, iar forma buzei este cu totul nepotrivită pentru a bea ceva din vas, efectul prognozabil fiind scurgerea lichidului pe piept; o buză plată de 3 cm ar pune la grea încercare pe orice însetat!

O altă piesă de la Dulceanca II este destul de sigur castron. Baza lipsește, dar din ceea ce se vede este reconstituibilă. Este un recipient lucrat la roată rapidă, posibil import - după opinia autoarei (deci de bună calitate, cu un mănunchi de striuri pe diametrul maxim), cu o capacitate prezumată de 4,5 litri, înaltă de 20 cm., cu gură și deschidere la gât de aceleași dimensiuni. S-ar putea obiecta raportul de înălțime cam mare (I/a = 0,89), dar proporții mai mici de 0,85 oricum nu există. O piesă cu formă analoagă, dar lucrată cu mâna, și ceva mai mare (6 litri), se găsește la Dulceanca IV[21].

O serie de jumătăți superioare au fost notate la tabela J.3. castron(?)/o-b, în mod automat, pe baza aderenței la criteriile formulate la începutul acestei secțiuni. Unele sunt considerate de autoare ca fiind importuri[22], chiar dacă nu au analogii destul de

[p. 223]

exacte[23] și aparțin, în lumea romană, oalelor și nu castroanelor. Nu putem însă măsura cele două lumi cu aceeași rigoare și după aceleași criterii. Încadrarea lor ipotetică la categoria funcțională a castroanelor se bazează pe cvasi-absența unor castroane autentice, cât și pe considerentul că, în absența unor castroane autentice, funcția acestora a fost preluată de alte vase, care, morfo-funcțional, puteau prelua acest rol[24]. Pe de altă parte, este de reținut că tendința morfologică generală, la Dulceanca IV, este de lărgire a gâtului, ceea ce a făcut ca sub incidența criteriilor amintite să intre piese din acest sit.

În fine, există pe planșa dedicată profilelor de buze lucrate cu roata, din bordeiul 2 de la Dulceanca I[25], profile care par mai mult de castroane decât borcane. Piesele sunt totuși prea fragmentare și nu au fost luate în considerație în statistică.

Atât oalele-borcan cât și castroanele sunt oale de gătit și - secvențial și probabil - veselă de masă. Există totuși prea multe grupe morfologice pentru ca toate să aibă aceeași destinație. Aproape sigur, grupele morfologice, dincolo de istoria lor culturală distinctă, ar trebui să aibă funcțiuni distincte (gătit; rezerve de apă; rezerve de grâne). Nivelul actual al informației nu favorizează însă asemenea decelări. Observațiile atente pe fragmentele ceramice, după o procedură standardizată, atât înainte cât și după spălare, se impun a fi făcute cu deosebită strictețe de aici înainte. Foarte adevărat că acest lucru va complica organizarea de șantier, fiind necesară numerotarea individuală a fragmentelor ceramice reprezentative, după model anglo-saxon (practica însă există și în Serbia de câteva decenii). Este evident că birocrația de șantier se amplifică corespunzător, fapt pentru care, cel puțin pentru șantierele consacrate, cu posibilități, ar fi recomandabilă redistribuirea sarcinilor în sensul specializării; așa ar deveni posibilă existența ceramistului.

Cupele sunt o particularitate a sitului de la Dulceanca II, făcând parte dintre experimentele pe care o societate le face, probabil sub impresia puternică a unui obiect, dar pe care apoi le părăsește, fiindcă nu reprezintă o necesitate socială. Dintre piesele respective, una face o figură absolut aparte[26]: de dimensiuni mici, cu un picior inelar foarte înalt (aproape cât diametrul bazei), cu pereți foarte groși (este lucrată cu mâna). Nu este deloc clar la ce putea folosi obiectul, pe care l-am denumit astfel doar fiindcă este forma morfo-funcțională cea mai descriptivă. Pereții groși sugerează o legătură cu meșteșugurile focului (metalurgia bronzului?). Autoarea monografiei nu furnizează nici o informație în legătură cu acest obiect.

Celelate piese cuprinse sub această sintagmă sunt toate de dimensiuni mici[27], cu un picior bine conturat și cu o talpă asemeni, caracteristici neobișnuite pentru olăria de la Dulceanca. Nici o piesă nu este întreagă, majoritatea fiind identificate după jumătăți inferioare; exemplarele de la figura 23 (FERCHE 1986), cărora le lipsesc bazele, au fost însă de mare ajutor pentru reconstituirea tipului. Este destul de evident că această conformație nu copiază forma oalelor, ci are ca model cupele. Formele respective sunt rare și în lumea romană, așa încât originea modelului rămâne destul de problematică. Nu știu dacă întâmplător, dar cele mai bune analogii - forme și dimensiuni - le-am găsit pe ceramica romană timpurie din Oltenia[28]. Sunt piese cu diametrul bazei în jur de 5 cm. și capacitate de 0,2-0,4 l. Că nu sunt obiecte cultuale ci utilitare o demonstrează chiar numărul relativ mare de piese. Dacă aceste obiecte sunt într-adevăr vechi forme romane - cum o sugerează analogiile - este destul de curios de ce lipsesc la Dulceanca IV[29]. În general vorbind, ceramica secolului al VI-lea prezintă, la nivelul utilitarului, absențe atât de notabile, încât singura explicație plauzibilă ar trebui căutată în utilitarele de lemn[30]. Din nefericire nu avem cum verifica acest lucru.

[p. 224]

Capace. Dintre piesele considerate de autoare ca fiind capace, unul singur chiar este. Este vorba despre o piesă lucrată cu mâna, în chiar complexul bănuit de a conține multă ceramică slavă, respectiv L.1[31]. Nu ar strica să spunem aici că în lumea slavă tăvițele jucau acest rol.

În statistica din tabelul J.3. mai figurează un obiect cu acest nume[32]. Autoarea l-a considerat capac, ceea ce este foarte greu de admis datorită grosimii exagerate. Este mult mai probabil ca obiectul să fi servit drept retortă, dar numai analiza obiectului ar putea stabili lucruri mai sigure.

Amfore. Piesele sunt foarte fragmentare iar tentativa de a le încadra tipologic și cronologic pare fără speranță. Totuși, gura în formă de pâlnie, cu buza îngroșată la interior[33] poate fi regăsită în tipul I 1 de la Iatrus, exemplar care însă aparține nivelurilor secolului V[34]. Pe de altă parte, striurile adânci, ușor vălurite, care se văd pe majoritatea exemplarelor publicate[35], sunt caracteristice secolului al VI-lea[36]. Mult mai multe lucruri, pe astfel de fragmente - nu se prea pot spune. Încercarea de identificare a fragmentului de buză de la fig. 8/11, de la Dulceanca IV este hazardată, ca și tentativa de a clasifica anse pentru care nu cunoaștem nici măcar culoarea și textura pastei. Cât despre amfora de la Dulceanca II[37], ea nu-și găsește analogii clare la Iatrus. Analogia cea mai apropiată se găsește la Aegyssus[38], iar una ceva mai puțin convingătoare la Novae, ambele piese făcând parte din aceeași grupă tipologică, LRA 2.

Neîndoielnic, acestea sunt piese importate. Excepții de la regulă s-ar putea să existe[39] (în sensul că puține lucruri sunt chiar imposibile), însă capacitatea localnicilor de a produce amfore, la acel nivel de organizare socială, este îndoielnică; nu se vede, mai mult, nici motivul pentru care s-ar fi produs amfore. Fiind piese de import, ele testează interesul localnicilor pentru produsele bizantine, cât și capacitatea de a oferi ceva la schimb (foarte probabil animale). Amforele, câte sunt, sunt mărturia unor relații de schimb sporadice, dar normale; amforele nu puteau proveni din acțiuni de jaf, în primul rând fiindcă nu discutăm despre comunități războinice, în al doilea rând fiindcă jefuitorii preferă un raport mai avantajos între greutate și valoare. Prezența lor masivă la Dulceanca IV - doar prin comparație cu siturile omonime - probează relațiile privilegiate pe care locuitorii acelui habitat l-au avut cu lumea romană. Același fapt probează indirect posibilitatea ca și alte produse ceramice să fi fost importate. Fasonul sofisticat al profilelor confirmă o asemenea ipoteză, formulată și de autoarea monografiei în câteva rânduri[40]. Deocamdată este mai dificil de menționat originea exactă a acestor importuri. Legăturile tipologice la Iatrus sunt foarte slabe, ceea ce va trebui să reorienteze căutările în cetăți romane ceva mai îndepărtate, probabil spre amonte.

Numărul de amfore afișat în tabela J.3. este cel maxim, fiind numărate toate fragmentele publicate. Unele fragmente par a proveni de la același exemplar, dar este foarte greu de confirmat. Numărul de piese ar putea fi mai mic; dar ar putea fi și mai mare. Este remarcabil faptul că nici una dintre piese nu s-a spart pe loc, fiindcă fragmentele recuperate sunt mult prea mici, reprezentând maxim 5% din vas. Aceste fragmente au ajuns în locuințe după spargere (primind cine știe ce altă utilitate); vasele au fost sparte în altă parte, deci acolo unde se păstrau; nu știm nimic despre acest loc, ceea ce aruncă o nouă lumină asupra rezervelor ascunse ale comunității. Numărul de fragmente descoperite în locuințe este doar un indicator indirect al numărului de amfore din așezări.

[p. 225]

Tăvițe (tipsii). Foarte specifice culturii materiale slave, aceste obiecte ceramice lucrate de mână, cu diametre de 10-22 cm., cu o margine scundă, de maxim 4 cm, întoarsă aproximativ la verticală, au fost considerate probe irefutabile ale prezenței unor alogeni slavoni în comunitățile locale. Că aceste obiecte nu pot fi atribuite necondiționat slavilor - am arătat deja și nu revin[41]. Situl de la Dulceanca I, considerat de autoare - apoi de toată lumea - ca fiind caracterizat, fie și secundar, de prezența ceramicii slave, prezintă doar două fragmente[42] de tăviță. În schimb, la Dulceanca II și IV, obiectul este aproape nelipsit din complexe; numai în ilustrația (care nu este completă) de la Dulceanca II sunt 23 de piese, iar la Dulceanca IV - 14. Prezența masivă a acestui obiect la Gropșani (infra), în contexte aproape exclusiv realizate de ceramica lucrată la roată încheie discuția despre originea slavă a obiectului. Există însă antecesori locali a acestor utilitare? Se pare că da, însă, surprinzător, mai mult Dacia Traiană[43] decât în Câmpia Munteană[44]. Unul dintre fragmentele de tăviță poartă chiar un decor de tip vegetal, dispus în spirală[45], decor fără analogie în toată lumea slavă, dar frecvent pe farfuriile și tăvile romane[46].

Funcționalitatea acestui obiect pare a fi multiplă - capac, farfurie, tavă de copt - ceea ce explică motivele adoptării entuziaste a formei. Foarte interesantă este însă nu adoptarea formei, ci părăsirea ei la fel de subită, în secolul VII, cel puțin în Muntenia[47]. Tăvițele (tipsiile) rămân însă frecvente în Moldova și Ucraina, în secolele următoare.

Deși nu este propriu-zis recipient, pentru evitarea oricăror confuzii am să prezint alăturat un obiect doar numit asemănător: tava fixă de pe cuptor. Un singur exemplar s-a conservat mulțumitor[48]. Forma obiectului este rectangulară, cu colțurile alungite, cu latura reconstituită de circa 52 cm. și margini ridicate vertical, înalte de 13 cm. Obiectul, făcut din lut amestecat cu paie și lut uscat și pisat, direct pe cuptor, nu pare să aibă analogii timpurii în lumea slavă[49], în schimb are analogie chiar la Dulceanca, pe nivelul de secol III[50]. Analogiile cvasi-contemporane se găsesc la Ciurel și Soldat Ghivan[51]. Obiectul nu dispare, fiind regăsit la Vadu Anei, la est de București, sit databil la începutul secolului al VII-lea (și din care lipsesc tipsiile)[52].

[p. 226]

Vase miniaturale sunt înregistrate 4 la Dulceanca I b și 4 la Dulceanca IV. Toate sunt lucrate de mână, și imită, cu destulă aproximație, oalele-borcan, morfologia lor fiind foarte neregulată și practic inanalizabilă. La ce ar putea servi recipiente cu capacitate de 30 sau 50 ml? O analogie funcțională cu unguentariile romane este, cred, de evitat, deși nu imposibilă. Prezența a două asemenea piese în gropile rituale de la Dulceanca IV le asigură o funcționalitate magico-religioasă, ca obiecte simbolice de ofrandă. Că acele complexe erau sau nu morminte - este aici un fapt secundar, care nu schimbă caracterul de ofrandă al depunerii.

Este totuși de reținut apropierea de dimensiuni între cupele miniaturale și ceea ce am notat vase miniaturale; cele dintâi au totuși volume de câteva ori mai mari. Cele două categorii sunt complementare pe siturile studiate, cele dintâi găsindu-se la Dulceanca II, iar cele din urmă la Dulceanca I și IV.

Ar fi poate interesant de remarcat că vasele miniaturale (de sub 0,06 l.) cunosc o frecvență considerabil mai mare în Muntenia decât în alte teritorii. În Ucraina ele sunt foarte rare[53] (acolo pot proveni din experiența sarmatică[54]), pentru Polonia nu cunosc piese; exemple mai numeroase se găsesc dar oare nu-i normal? în Bucovina[55] și Slovacia[56]. Astfel de piese sunt ilustrate frecvent și pentru cultura Chilia-Militari, adică în Muntenia secolelor II-III[57] și ar fi de discutat dacă situația nu are legătură cu farmacopeea dacică.

O altă grupă morfo-funcțională este amintită, însă o singură dată. Este vorba despre un "pahar cu peretele perfect vertical"[58]. Piesa nu este ilustrată dar probabil este de lut ars.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE funcționalitatea ceramicii din Câmpia Română

[3] Ilustrație, secțiunea V, pl. L. Studiul a fost realizat pe grupele micro-regionale (clasificarea comună a așezărilor de la Dulceanca) și nu pe grupele CR (care nu existau la acea dată). Corespondența dintre grupele micro-regionale și grupele CR se găsește în catalogul pieselor din Câmpia Română (Anexe, secțiunea III).

[4] FERCHE 1974, fig. 75/2, 7; morfologia vaselor din grupa 3 (de la Dulceanca) contra-recomandă însă importurile romane.

[5] OPAIȚ 1996, p. 19.

[6] Pentru a scăpa de dificultățile traducerii grupelor microregionale (folosite de acest studiu mai vechi) în grupe regionale (CR), se recomandă folosirea ilustrației de la finalul secțiunii III (planșa L), care cuprinde desene ale mediilor acestor grupe.

[7] FERCHE 1974, fig. 64/4 (reprodus la pl. LXXV/165).

[8] FERCHE 1992, fig. 16/1, 9, respectiv 15/9 (primele două reproduse la pl. XXVII/33, 34).

[9] POPILIAN 1976, toată planșa LVII, în special 668 pentru Dulceanca IV, fig. 16/1 și în special 657 pentru fig. 16/9. A se vedea și BICHIR 1984, pl. XXI/14. Pentru analogiile cu ceramica romană din Oltenia v. pl. LXX din volumul III.

[10] BÖTTGER 1982, pl. 32/44, 33/ 403, 405, unde sunt considerate cupe (Becher) și au, de asemeni, dimensiuni notabil mai mici; v. și 34/193, 413, unde sunt considerate cești (Tasse), de dimensiuni și mai mici.

[11] FERCHE 1986, fig. 9/2.

[12] POPILIAN 1976, pl. XL/407, dar și 406 și 415, pentru Oltenia romană, dar și MUȘEȚEANU & 1989, fig. 2/22 (oală cu două toarte), pentru mai îndepărtatul Durostorum; din acest ultim sit se află în curs de prelucrare un lot ceramic de la sfârșitul sec. II, care prezintă cel puțin patru analogii la forma în discuție. Vezi și BICHIR 1984, pl. XXI/8.

[13] Vasile Breban, Dicționar general al limbii române, 1992.

[14] Vezi p. 54 a tezei.

[15] Se vor găsi numeroase excepții de la aceste reguli (v. OPAIȚ 1996, pentru care chiar unele farfurii au o scurtă calotă superioară, v. pl. 54/1, 3 - farfurii tip II; similar la BÖTTGER 1982, pl. 39/58). Cred însă că atât timp cât refuză limbajul natural (castron, strachină), reinterpretându-l arbitrar, arheologia își refuză șansa unei clasificări durabile.

[16] FERCHE 1974, p. 73; reprodus aici la pl. XXXIV/73.

[17] HAWTHORNE 1996.

[18] FERCHE 1986, fig. 18/17.

[19] FERCHE 1986, fig. 13/9, 13.

[20] Acestea mai apar la Ciurel (v. infra).

[21] FERCHE 1992, fig. 12/1; v. pl. XLVIII/165, 166, din volumul III.

[22] FERCHE 1992, fig. 8/4.

[23] BÖTTGER 1982, pl. 46/94, cu referire specială la profil.

[24] FERCHE 1992, fig. 5/1, 6/1, 8/4, 9/8, 15/1.

[25] FERCHE 1974, fig. 100/1, 4.

[26] FERCHE 1986, fig. 14/17 (piesă reprodusă la pl. LXXIV/158).

[27] FERCHE 1986, fig. 7/19, 8/22, 15/15, 18/11, 19/12, 23/2, 12 (v. și vol. III, pl. LXXIV/152-153).

[28] POPILIAN 1976, pl. XX/214, 242, LIX/714, 718 și altele.

[29] Curios, analogiile contemporane se îndreaptă tot spre Ciurel (v. infra).

[30] Ipoteza este luată în considerare de multă lume care se ocupă de barbaricum pentru aceste secole (PARCZERWSKI 1993, p. 63, citat de STANCIU 1999, p. 132).

[31] FERCHE 1974, fig. 52/5.

[32] FERCHE 1986, p. 131 și fig. 7/4; a se compara profilele net disticte ale celor două piese.

[33] FERCHE 1992, fig. 15/2.

[34] BÖTTGER 1982, pl. 18/222.

[35] FERCHE 1992, fig. 5/5, 6; 8/9, 12, 13; 13/4; 15/3, 4; 17/2, 4, 5.

[36] OPAIȚ 1996, p. 48-50, comentariul la tipul Carthage LR 2, tip foarte frecvent în Scythia Minor, probabil utilitar al comerțului cu ulei. Piesele de acest fel sunt deja frecvente la jumătatea secolului VI (în teza de doctorat a lui Ionuț Opriș, pe care am consultat-o în manuscris, există 36 de piese, întregi sau fragmentare, de acest tip, toate de la Capidava).

[37] FERCHE 1986, fig. 10/8-10, respectiv partea inferioară a gâtului conic (unghiular cu corpul), buza de tip pâlnie nearcuită și ansă rotundă. Cele trei particularități sunt foarte greu de găsit pe aceeași amforă, chiar și într-un lot substanțial cum este cel de la Capidava, de la jumătatea secolului al VI-lea (OPRIȘ 2000). Probabil fragmentele aparțin de la cel puțin două amfore diferite.

[38] OPAIȚ 1996, pl. 8/1; pentru Novae pl. 8/7.

[39] Despre mănușa de amforă de la fig. 99/1 (publicată invers) autoarea ne spune (FERCHE 1974, p. 86) că este făcută din pastă comună cu a oalelor-borcan.

[40] FERCHE 1992, în special fig. 5/2, 3; 8/1-7; 10/1-5; 12/3-6, etc, unele fiind numite în mod expres ca fiind importuri (8/1-3; 10/1-5; 17/1, 3, 6).

[41] TEODOR E 1996, p. 33-34, dar și în comentariile referitoare la Gropșani, din acest studiu (capitolul 9).

[42] Absente în ilustrație, dar menționate în text, FERCHE 1974, p. 90.

[43] GUDEA & 1988, p. 232, fig. 11. Este vorba despre strachini cu fund plat, lucrate cu mâna. Frecvența acestui tip de vase este neașteptat de mare în castrele ardelenești, unde reprezintă peste 1 la sută din inventarul ceramic. Aceste forme sunt în general mai înalte decât tipsiile din sec. VI, dar există și exemplare cu morfologie sensibil apropiată. Vezi planșa dedicată posibililor ancestori ai tipsiilor de secol VI (vol. III, pl. LXVIII).

[44] Totuși, BICHIR 1984, fig. 25/13, 26/10, dar analogiile sunt mai depărtate. V. și platourile din Oltenia romană (vol. III, pl. LXVIII).

[45] FERCHE 1986, fig. 9/6 (v. vol. III, pl. LXIX/105).

[46] Mai frecvent acest tip de decor era realizat, pe farfuriile romane, în tehnica terra sigillata (POPILIAN 1976, cat. 260), dar există și variante mai simple, incizate (IDEM, cat. 852). Și la acest capitol se remarcă o analogie relativă între Dulceanca II și Ciurel (FERCHE 1979, fig. 8/9 - cu decor spiralic realizat prin împunsături; vol. III, pl. LXIX/104). Este de menționat și un fragment de tăviță de la Bozieni (TEODORESCU 1971, fig. 4/5) cu decor alveolat pe buză, pentru care nu cunosc analogii în mediul slav primitiv (sec. V-VII).

[47] Obiectul lipsește de la Șuvița Hotarului, Vadu Anei și Vadu Codrii (nivelul mai nou), existând un singur fragment din acest din urmă sit, provenind însă dintr-un nivel mai vechi cu cel puțin o generație (cercetări proprii, inedit).

[48] FERCHE 1974, p. 87 și fig. 104 (p. 96). Dintr-o lucrare recentă dedicată cuptoarelor din locuințele de la Dulceanca (FERCHE 1995), rezultă că astfel de piese s-au găsit în numeroase complexe (două la Dulceanca I, 8 la Dulceanca II și 3 la Dulceanca IV). Una dintre aceste piese, întregită, are latura de 40 cm. și o înălțime de aproximativ 8-9 cm (FERCHE 1995, fig. 20).

[49] Obiectul este totuși cunoscut în Slovacia, post 560 (FUSEK 1994, fig. 13/10, 42/2 și mai ales 46/4); pentru Ucraina nu cunosc decât obiecte din orizontul Luka Raikovețkaia, dar nu exclud posibilitatea informării incomplete.

[50] FERCHE 1974, fig. 13.

[51] FERCHE 1979, fig. 11/07; FERCHE & 1981, p. 307.

[52] TEODOR E. 2000 a. O piesă asemănătoare, de secol VIII, la Dulceanca III, în B. 1 (FERCHE 1995, p. 188).

[53] RUSANOVA 73, 5/12.

[54] GROSU 1995, fig. 1/12.

[55] Gorecea 2 (RUSANOVA & 84, fig. 36/7), Codân 2 (RUSANOVA & 84, fig. 22/9), Rașcov 3 (BARAN 1988, fig. 41/2; 62/11).

[56] FUSEK 1994, fig. 41/9; 58/8.

[57] BICHIR 1984, planșele 36 și 37.

[58] FERCHE 1974, p. 77.