REZUMAT secțiunea V

REZUMAT

(continuare)

Secțiunea a V-a urmărește circumstanțierea concluziilor parțiale, formulate până aici, mai ales prin studiul ceramicii, prin confruntarea cu alte domenii ale cercetării istorice și arheologice, și este structurată în două capitole.

Capitolul 17 abordează studiul izvoarelor literare. Fără iluzia că, pe acest tărâm, aș putea concura cercetători specializați, mi-am propus o lectură arheologică, cu obiective limitate și foarte precise: identificarea populațiilor migratoare și a bazelor de atac a Imperiului, de-a lungul secolului al VI-lea. Scopul lecturii este stabilirea unui nivel de expectație arheologică și confruntarea acestuia cu realitatea de pe teren. Comentariul de text se găsește în volumul de anexe, secțiunea VI. Capitolul rezumat aici realizează doar un cadru istoric general și concluziile lecturii. Am să trec direct la ultima parte.

O concluzie importantă este că pentru raportul de forțe din Balcani, Dunărea de Jos reprezintă, de-al lungul veacului al VI-lea, un front secundar (ceea ce nu înseamnă neimportant), frontul principal, punctul cheie, reprezentându-l orașul Sirmium și bazinul inferior al Savei. Situația se datorează vulnerabilității poziției defensive (putea fi atacată din dreapta Dunării), cât și accesul spre ambele arii majore, din vestul și estul peninsulei. Din contră, Dunărea de Jos reprezintă o poziție puternic fortificată, care va fi ultima părăsită. Prezumția că majoritatea atacurilor barbare pornesc din vadurile de la Dunărea de Jos se datorează unei lecturi superficiale a izvoarelor. De exemplu, o invazie pusă sistematic în seama slavilor din bazinul Dunării inferioare (517), este reinterpretată ca datorându-se gepizilor, invazie pornită din bazinul mijlociu al Dunării (p. 235; 238).

Dificultățile autorităților militare romane la Dunărea inferioară încep în 528 (presupusa invazie din 527 nu a existat), iar în următorii 7 ani se poartă lupte care, cu excepția debutului și a finalului, se rezumă la acțiuni de hărțuială, cu efective restrânse, probabil sub comandă cutrigură. Atacuri masive, din ambele bazine strategice, se produc în anii 539-540 și 544, primele care clatină stăpânirea romană. Prima apariție a slavilor în Balcani, ca forță militară independentă, se produce la 546 (acțiune limitată, de jaf), apoi la 550 (prima lovitură militară semnificativă). Acesta ar fi momentul pentru care putem presupune o prezență mai substanțială a slavilor la Dunărea de Jos, respectiv implantarea pe termen lung a unor războinici slavi în preajma frontierei romane. Din aceeași perioadă (548-552) putem presupune primele implantări slave în Câmpia Tisei și a Dunării mijlocii (sub autoritate gepidică sau longobardă; p. 236; 238).

Invazia cutrigură din 559, la Dunărea de Jos, reprezintă prima lovitură strategică gravă, care a debilitat sistemul defensiv de o manieră irecuperabilă. Numeroase cetăți sunt abandonate, iar refacerile ulterioare stau sub semnul improvizației. Debușarea avarilor în bazinul Dunării, la 562, este un alt episod fundamental, care schimbă raporturile de forță în zonă, producând, finalmente, prăbușirea limes-ului. Momentele cheie ale acestei istorii sunt anii 567 (când avarii se înstăpânesc în Câmpia Dunării mijlocii), 582 (când avarii cuceresc cheia Balcanilor, respectiv Sirmium), campaniile din 584-587 (care au urmărit distrugerea sistematică a punctelor de rezistență de pe limes, de la vest spre est), războaiele continue de după 592 (singurele în care bizantinii au încercat să iasă din pasivitate), încununate cu revolta din 602, care nu este un produs al situației militare (paradoxal bune), ci al dispariției finanțelor publice. Contrar opiniei generale, consider că slavii din Câmpia Română au fost independenți de avari, în ciuda campaniei de pedeapsă din 579, până în ultimii ani ai secolului al VI-lea (p. 237).

Dacă nu există o problemă arheologică a nomazilor, în Câmpia Română a secolului al VI-lea, există o problemă arheologică a slavilor, cărora li s-au pus în sarcină numeroase vestigii arheologice (la unii autori toate!). Vedem însă că expectația stabilită, prin lectura izvoarelor, față de o implantare slavă semnificativă, se referă la deceniul 5. Geneza și dezvoltarea culturii Ipotești-Cândești nu au nici o legătură cu migrația slavă; eventual cu dezagregarea acestei culturi. Arheologic nu a putut fi atestată decât gruparea (tribul? confederația?) slavă din zona Buzăului. Izvoarele indică cel puțin patru grupuri distincte, însă numai pentru ultimul deceniu. Progresul numeric al slavilor în Câmpia Română s-a produs, probabil, după 562 (ca dislocare provocată de avari, MADGEARU 1997), dar etapele acestei consolidări numerice nu pot fi precizate. Sunt de presupus mai multe valuri de migrație. Grosul acestor populații a trecut la sudul Dunării cel mai târziu la 613-614, deci momentul maximei densități a populației slave în Câmpia Română se referă la un sfert de secol (cca. 590-cca. 613); ilustrarea arheologică a acestui fenomen este mai degrabă dezamăgitoare (p. 238-239).

Capitolul 18 continuă circumstanțierea, prin confruntarea cu alte domenii de interes pentru cunoașterea istorică. Primul subcapitol este dedicat studiilor numismatice, având ca suport o foarte nouă lucrare de sinteză în domeniu (OBERLÄNDER 2000). O primă concluzie importantă este diferența calitativă dintre Oltenia și Muntenia. Din punct de vedere al circulației monetare, Oltenia are o situație perfect similară diocezei Daciilor, în special începând cu al doilea deceniu al secolului al VI-lea, fiind deci integrată lumii romane, însă această situație se explică mai puțin prin argumente economice și comerciale, ci se datorează în cea mai mare măsură prezenței garnizoanelor (emisiunile din capitală sunt aici mult mai frecvente decât în provincii; p. 242). Din contră, Muntenia este un teritoriu barbar, în care pătrunderea de monedă are mai mult caracter accidental, iar evoluțiile sunt decorelate tendințelor din Imperiu sau din Oltenia (p. 244). Această diferență poate fi ilustrată și pe ceramică. Numismatica concluzionează mult mai apăsat apartenența la Imperiul târziu; studiul ceramistic a subliniat mai mult recursul la forme rezolute, dar caracterul roman al Olteniei rezultă din ambele serii de studiu.

Vârful descoperirilor de monedă de aur, în Oltenia, datează din deceniul 527-537, ceea ce reflectă efortul de consolidare a limes-ului. Acest context favorabil (inclusiv prin fluiditate monetară) este cel pentru care ar trebui să presupunem vârful activităților economice, inclusiv al activitățior meșteșugărești, deci inclusiv al producției ceramice de atelier. Oscilații semnificative în jos, pentru circulația monetară din Oltenia, sunt evidențiate în legătură cu invaziile din 544, 559, 578, 581-584, 586-587; alte evenimente militare, mai puțin cunscute din izvoare, par să se fi produs în 589/590, 593/594 și 597/598. Având în vedere că aceste scăderi preced invaziile în imperiu, deducem că deși Oltenia nu s-a aflat niciodată pe direcția loviturii principale, ea nu a scăpat atenției migratorilor, care au dorit probabil să prevină loviturile laterale (p. 243). Evidența numismatică olteană iluminează, indirect, situația strategică a Munteniei, care a fost teritoriu de pasaj la fiecare dintre aceste evenimente. Anul 544 este cel care marchează începutul decăderii civilizației Ipotești-Cândești. Îndesirea acțiunilor militare după 578 explică, suficient de clar, procesul de dispariție a așezărilor acestei culturi, cel puțin în forma lor clasică, identificabilă arheologic, cât și prăbușirea structurilor de producție a ceramicii de atelier. Poate fi formulată și ideea unui anume paralelism cronologic între circulația monetară și densitatea așezărilor cunoscute; paralelismul nu poate fi însă absolut, fiindcă nu putem imagina un progres demografic similar creșterii circulației, la începutul sec. VI, nici un regres demografic atât de brutal, pentru finalul sec. VI (p. 243).

Analiza tezaurelor oltene îngropate în jur de 680 arată că acumulările principale au început în jur de 650, aparținând probabil unor sclavinii populare, aflate în relații clientelare cu Imperiul bizantin (p. 244). Istoria primei jumătăți a secolului al VII-lea nu poate fi deocamdată reprezentată (iar motivele ar trebui să dea de gândit).

Trecând, foarte pe scurt, la situația din Muntenia, vârful pătrunderii de monedă măruntă se datează între 532-537, presupunând mai mult decât niște raiduri militare (deci legături economice). Foarte curând, însă, hiatus-ul dintre 545-553 avertizează asupra întreruperii brutale a procesului. Ernest Oberländer presupune că acesta este momentul implantării slavilor pe teritoriu (p. 245). Coincidența remarcabilă a concluziilor a trei studii independente (Madgearu, pentru inventarul necropolei de la Sărata Monteoru; Oberländer pe studiul numismatic analiza proprie pe studiul izvoarelor) mă face să cred că suntem foarte aproape de adevăr. După acest moment, moneda va mai pătrunde în Muntenia cu totul sporadic. Analiza descoperirilor de monedă din metal prețios demonstrează că rolul strategic al acestui teritoriu era inferior Moldovei sau Transilvaniei; prezumția că am avea aici o massă slavă semnificativă nu are acoperire (p. 244). Cu excepția tezaurului de la Troianul (Teleorman), celelalte trei tezaure (v. Harta 2) au fost găsite lângă lunca Dunării, la marginea Bărăganului, într-o zonă lipsită de așezări. Aceste tezaure reprezintă importuri (acumulări sud-dunărene), ajunse în stânga fluviului prin jaf și îngropate cu prilejul unor acțiuni de represalii. Valoarea absolută a acestor tezaure este însă mult inferioară sugestiei izvoarelor literare, exprimând realist și obiectiv forța acestor migratori (p. 245).

Al doilea și ultimul subcapitol vizează evidența arheologică colaterală, respectiv scurte considerații despre tipul de locuință, piese de metal, antropologie fizică.

Fiindcă discuția asupra tipurilor de locuințe este departe de a fi simplă, am să rezum aici doar că, deși nu contest existența unor populații slave în Câmpia Română (în special în est), începând cu deceniul 5, contest prezumția că habitatul acestei populații în migrație ar fi identic cu cel din teritoriile de origine (contra: STANCIU 1999); prin consecință, cred că efortul de a identifica locuințe slave la Dunărea de Jos nu va produce rezultate. Oricum, discuțiile de până acum sunt departe de a fi suficient de serioase pentru a fi probante.

Dosarul prelucrării metalelor este foarte stufos, dar puțin subdomenii pot aduce astăzi concluzii fructificabile istoric. Continuitatea practicilor metalurgice la Șirna ar putea fi un subiect interesant, dar până la publicarea descoperirilor nu este nimic de adăugat. Studiile lui Ștefan OLTEANU (1997, de exemplu) referitoare la brăzdarele și cuțitele de plug sunt interesante, însă ar trebui aprofundate, în special pe linia comparației cu teritoriile slave primitive (p. 249). Cercetările asupra armamentului nu par să treacă de constatarea că armele sunt o prezență nesemnificativă în Muntenia secolelor V-VII. Larga circulație, în timp și spațiu, a vârfurilor de săgeți cunoscute, face să nu fie posibilă o discuție cu relevanță istorică.

Obiectele vestimentare și de podoabă par, din contră, a reprezenta încă un teritoriu pe care se pot realiza progrese. Deși acest gen de piese sunt departe de a reprezenta pretinsa infailibilitate cronologică (și cu atât mai puțin culturală), domeniul este în sine foarte interesant, reprezentând, la nivelul sociologiei istorice, pandantul studiilor ceramistice. Între concluziile celor două serii de cercetare există, potențial, conflicte greu de conciliat, sau cel puțin așa sunt percepute lucrurile. Personal, cred că, din contră, cele două serii de concluzii se pot lumina și completa reciproc. Am exemplificat cu o scurtă discuție asupra distribuției fibulelor tip Pietroasele (CURTA & 1995). Repartiția relativ echilibrată a acestui tip de fibulă în întreaga Câmpie Română, originară în bazinul mijlociu al Niprului, în condițiile în care ceramica niproviană este practic absentă, sugerează caracterul simbolic al acestor piese, atestând caracterul instituționalizat al relațiilor dintre slavii în migrație și populația locală (p. 250).

Un ultim domeniu de confruntare este antropologia. Deși domeniul este înghețat în arheologia românească, de mai multe decenii, studii relativ recente din țările limitrofe pot aduce sugestii interesante. Am să spun aici doar că, de pildă, studiile pe necropolele de epocă avară (LIPTÁK 1983) confirmă, pe de o parte, structura mozaicată a imperiului avar, foarte aproape de termenii analizei izvoarelor literare, dar aduc în lumină și termenii absenți, respectiv existența unei pături de populație de sorginte romană, fie ca moștenire pannonică, fie datorită fluxului de prizonieri proveniți din Imperiul bizantin. O a doua concluzie interesantă este constatarea neidentității antropologice a seriilor masculine și feminine, ceea ce sugerează că înțelegerile militare erau întărite de servicii matrimoniale, element important în înțelegerea fenomenelor de aculturație (p. 252). Situații similare sugerează studiile antropologice din nord-estul Bulgariei (BOEV & 1987). Studiul ritualurilor funerare din aceeași zonă (STANILOV 1987) confirmă diversitatea culturală din mediul proto-bulgar. Chestiunea mormintelor cu depunerea resturilor incinerației direct în groapă a rămas controversată, specialiștii bulgari neputându-se hotărâ între proto-bulgari și slavi (ambele soluții fiind nefirești). Personal cred că aceste morminte (reprezentând aproape jumătate din mormintele de incinerație) nu pot fi atribuite decât populației romanice sau unor elemente baltice aduse la remorca slavilor. Având în vedere că aportul baltic este dificil de ilustrat cu alte argumente, cred că marea majoritate a acestor monumente arheologice sunt de atribuit elementelor locale mai mult sau mai puțin romanizate. Această ipoteză este singura care explică mulțumitor romanizarea rapidă a formelor ceramicii slave din Bulgaria de nord. Dacă această populație romanizată provine de la nordul sau de la sudul Dunării este departe de a fi o întrebare ușoară. Înclin să cred că majoritatea acestor elemente au origine nord-dunăreană, reprezentând familiile războinicilor slavi, sau alte elemente subordonate, dar analogiile directe dintre ceramica de la Capidava și formele grupului Garvăn-Popina sugerează supraviețuirea unor elemente sud-dunărene. Dacă este așa atunci facem și restul deducției, și anume că după prăbușirea autorității bizantine inclusiv a celei ecleziastice , populația locală a abandonat practicile creștine (p. 253).

Aceste aspecte de simbioză (KRANDALOV 1965) nu vizează istoria românilor; ele se referă la istoria timpurie a poporului bulgar. Episoadele istorice care au determinat etapele de sinteză etnică a poporului român par să se fi produs mai târziu (p. 254).

Întreg acest rezumat este, de fapt, o înșiruire de concluzii. De aceea, acum, la rezumarea Concluziilor, voi încerca să mă opresc numai asupra unor elemente. Creșterea numărului de așezări, la începutul secolului al VI-lea, apoi descreșterea acestui număr, spre finalul aceluiași veac, precum și cvasi-absența lor de-a lungul veacului al VII-lea, reflectă probabil doar parțial evoluții demografice reale; în fapt, ar trebui să înțelegem aceste modificări (așa cum sunt ele percepute arheologic) ca adaptări la contexte politico-militare distincte. Leit-motivul caracterului sedentar și agricol al populației romanice duce într-o fundătură, privându-ne de explicații istorice reale. Absența unor așezări stabile pentru lungi perioade de timp, ca și pandantul apariției ex nihilo a unor culturi arheologice (Ipotești-Cândești este doar un exemplu), după cercetări asidue de jumătate de veac, conduc la concluzii a căror formulare nu mai putea fi întârziată. Populația locală (pe care am rețineri de a o numi totdeauna romanică) a trăit în așezări stabile atâta vreme cât a fost posibil, dar și-a schimbat modul de trai ori de câte ori imperativul supraviețuirii a dictat alte soluții. Locuințele de suprafață par a reprezenta momente de tranziție de la și spre traiul nomad (p. 255-256).

În privința studiului ceramicii, studiul grupurilor de obiecte poate produce rezultate relativ mulțumitoare în domeniul stabilirii originii culturale a producătorilor. În privința judecăților cronologice, însă, lucrurile sunt mult mai alunecoase. Aportul direct al numismaticii la cronologia siturilor este aproape nul, în timp ce utilitatea pieselor bine databile (fibule, de exemplu) este o tristă iluzie. Studiul ceramicii a putut preciza câteva tendințe, care însă nu sunt de absolutizat, evidențiindu-se numeroase aspecte locale. Raportul dintre tehnicile de modelare este un element cu fluctuații mari, de-a lungul secolului al VI-lea; momentul calitativ maxim pare a se suprapune momentului maximei influențe bizantine, în deceniile 3-4, fără a fi vorba despre un import direct (de piese sau meșteșugari). Un al doilea element major în judecata cronologică este adus de capacitatea medie a recipientelor (care tind să scadă), cât și distribuția pieselor în clase de capacitate (preferința pentru clase de capacitate mică este sensul evolutiv), care, ambele, argumentează criza societății nord-dunărene (p. 257). Elementele secundare de judecată cronologică sunt constituite de creșterea frecvenței decorului (pentru ceramica de atelier), de tendințele de aglomerare, cât și de statistica prezenței tipsiilor (prezența acestora este tot mai slabă spre finalul intervalului; p. 258).

Peisajul cultural al Câmpiei Române, în perioada studiată, este destul de eteroclit. Evaluarea corectă a specificului fiecărei micro-regiuni se lovește de inegalitatea cunoașterii lor. Nici unul dintre obiectivele arheologice importante din nordul câmpiei (Sărata Monteoru, Cândești, Budureasca, Târgșor, Șirna, Băleni) nu este publicat, decât eventual în proporții nesemnificative. Diversitatea cea mai bulversantă o constatăm în zona orașului București, pentru care constatăm faciesuri atât de distincte (Străulești, Ciurel, sau chiar Soldat Ghivan) încât conceptualizarea lor în interiorul aceleiași culturi este dificilă. Câmpia Română poate fi descrisă ca un spațiu în care, în secolul al VI-lea, romanizarea era încă un proces; desăvârșită în Oltenia (unde formele de tradiție romană reprezintă peste 90% din ceramică), în mare măsură un fapt în vestul Munteniei (unde două treimi din ceramică poartă aceleași caracteristici), sau chiar în așezarea slavă de la Ciurel, este încă imatură la Soldat Ghivan (pentru care doar circa două cincimi din forme au această origine) și este doar inițiată la Străulești (unde formele de sorginte carpică sunt cele mai caracterizante). Formele tipice aspectului Străulești nu se găsesc izolate, doar în așezările de la Lunca, Măicănești, sau Cățelu Nou, ci se distribuie și în așezări unde elementul romanic este mult mai bine configurat, ca de pildă la Soldat Ghivan sau Budureasca, ceea ce pare să demonstreze că aspectul Străulești, străin civilizației romane în forma sa genuină, era în curs de romanizare. Nu se poate demonstra cel puțin deocamdată că unele aspecte regionale ca aspectele culturale Străulești sau Târgșor au consistență teritorială și cronologică, parcurgând paralel secolul al VI-lea, separat de elementele Ipotești-Cândești tipice. Acestea fiind spuse, deși este evident că înțelesul noțiunii de cultură Ipotești-Cândești se cere reevaluat, nu există motive suficient de serioase pentru a propune dizolvarea ei. Caracterizarea de cultură romanică (sau post romană) va trebui reinterpretată, de aici, în sens procesual (p. 259-261).

Necropola de la Sărata Monteoru, cât și ceramica din cuprinsul ei, nu sunt considerate fenomene ale culturii Ipotești-Cândești. Această cultură se termină acolo unde se termină așezările sale. Cu alte cuvinte, nici Bărăganul nu va fi considerat ca făcând parte din arealul acestei culturi (p. 262).

ÎNAPOI LA INDEX