Accidente morfologice

CAPITOLUL 13. Morfologie alfa-numerică

[p. 183]

13.1. Accidente morfologice

Natura culturală a accidentelor morfologice a apărut foarte limpede autorului acestei lucrări, încă de la început; prelucrarea lor nu s-au bucurat însă de o atenție specială; această introducere nu disculpă cercetătorul pentru neglijență, fiind doar o constatare și o explicație asupra stării de fapt. Așa cum se poate constata în Anexe, p. 306-308, au fost recenzate peste 2300 de piese, din peste 5000 înregistrate în baza de date, adică mai puțin de jumătate. Restul pieselor reprezintă, în imensa majoritate, material de referință din lumea slavă; or, ceea ce numim accidente morfologice caracterizează practicile de modelare avansată, ceea ce face ca în lumea slavă arhaică aspectul să fie practic absent.

Nici în societățile cu experiență și rafinament în materie de modelare a recipientelor ceramice fracturile morfologice nu reprezintă o prezență asiduă, doar 5,4% din materialul recenzat fiind pozitiv, nici un lot ceramic neremarcându-se prin cifre considerabil mai mari. Cele mai frecvente fracturi (fie ele nervuri, discontinuități sau praguri) marchează estetic limita dintre gât și corp, sau limita dintre corp și picior, fiind, cum am mai spus, mai mult o specie a decorului decât un aspect pur morfologic. Consultând lista de la Anexe, constatăm că marea majoritate a tipurilor de fracturi se regăsesc pe ceramica lucrată la roată (ambele tipuri), dar și pe ceramica modelată manual, și în loturile de control ale culturii Chilia-Militari sau de la Iatrus. Așa cum vom vedea, o bună parte a ceramicii modelate manual din cultura Ipotești-Cândești reproduce morfologic imperfect, firește ceramica lucrată la roată, mărturisind în acest fel, în modul cel mai direct, extracția culturală a producătorilor, sau cel puțin modelele lor de referință. Apariția fracturilor morfologice chiar și pe morfologii fără legătură cu tipurile produse la roată, cunoscute -, în condițiile în care, evident, sunt mult mai greu de realizat prin modelare manuală, reprezintă un alt aspect al tendințelor imitative ale ceramicii casnice, care, în ciuda handicapului tehnic, perpetuează modele consacrate. La dosarul imitație mai intră după cum vom vedea în continuare copierea unor forme dificile de buză, ca și recipientele cu ansă, produse, în marea majoritate (!) fără ajutorul roții.

[p. 184]

Lista de la Anexe este în sine suficientă și se pretează la analize elaborate, însă cred că vor fi suficiente câteva comentarii, pentru a ilustra valoarea materialului documentar.

Discontinuitățile externe (notate a)§ sunt un fenomen rar, întâlnit în mod normal pe formele accentuat bitronconice, cu diametru median carenat (situație notată b VI, ca în exemplele de la Codân, datorate orizontului Culturii Tumulilor); însă acest gen de piese nu au făcut obiectul cercetării. În mod excepțional, acest tip de fractură se poate produce și în zona IV[2] (între gât și corp), după cum se atestă pe cele trei piese modelate manual de la Ciurel și Soldat Ghivan. Pe lotul cercetat nu există nici o astfel de situație pe ceramica lucrată la roată, însă evident, exemplele apar dacă lărgim căutările[3]. Foarte rar discontinuități externe atenuate apar pe mijlocul unei calote, fie superioare (a V), fie inferioare (a VII; acest caz pe ceramică lucrată la roată). În practică este greu de făcut distincția între discontinuitatea externă și ceea ce am numit bifocalitate (divergentă c și convergentă c); și aceste cazuri sunt rare.

Discontinuitățile interne (notate b) se întâlnesc cel mai frecvent pe diametrul minim al gâtului (notat III) și sunt specifice recipientelor cu gât foarte scurt sau absent. Varianta atenuată (în care unghiularitatea nu este evidentă, deci nu realizează muchie) se întâlnește atât pe ceramica lucrată cu roata, cât și pe cea modelată manual, în proporții echilibrate, cu o foarte bună distribuție geografică (absentează totuși în siturile bucureștene); varianta marcată sau pregnantă (notată b III) se întâlnește, firesc, numai pe ceramica modelată cu roata olarului, cu aceeași absență în așezările bucureștene. Discontinuitatea internă apare, simetric, în zona IX, pentru vasele ale cărui picior se evazează fără tranziție, frecvența și distribuția fiind similară cu zona III. Același tip de fractură se produce în zona IV, mai mult sau mai puțin pronunțat, având aspectul unui umăr înălțat brusc (fără tranziție); această supra-lărgire a corpului presupune o execuție dificilă, motiv pentru care se găsește aproape exclusiv pe ceramica lucrată la roată. Acest fenomen este descriptiv analog, dar de mai mică amploare decât supraînălțarea (notată d), care este și mult mai rară.

Pragurile sunt un alt tip de discontinuitate, întâlnite pe ambele specii. Pragurile ascendente (notate e) se realizează și ele, cu prioritate, în zona gâtului sau a piciorului. Pragurile ascendente la gât sunt specifice numai ceramicii modelate la roată (ar fi și greu altfel!), dând gurii vasului un aspect de pâlnie, cu guler; din cele 4 exemplare ale lotului de control, două sunt de la Iatrus, iar câte una de la Gropșani și Dulceanca. Pragurile ascendente din zona bazei vasului provin numai de la ceramica lucrată cu mâna și aparțin, paradoxal, unor forme fără picior. Intenția decorativă este în acest caz foarte discutabilă și nu trebuie să căutăm analogii pe ceramica profesională, fiindcă deformarea pare să se datoreze finisării părții inferioare a vasului cu o paletă plată, orientată mult către interior[4], probabil în încercarea de a aduna mustățile de pe suprafața de lucru.

Pragurile descendente (f) nu sunt numeroase, dar sunt bine atestate pe ambele specii, în toate arealele, inclusiv pe materialele de referință din secolele II-III (Chilia-Militari) și IV-VI (Iatrus). Ele se aplică în mod egal zonelor IV și VIII, fiind practic o variantă a discontinuităților unghiulare interne (b), aplicate cu asiduitate în aceleași zone.

Segmentele cilindrice (g) sau conice (h) presupun la rândul lor execuții tehnice pretențioase și nu se regăsesc decât pe ceramica lucrată la roată. Aceeași observație se face pentru acoladele interne (i) și nervuri (k), care practic sunt de neexecutat fără o roată rapidă și o pastă de calitate. În mod excepțional pot exista însă tentative de a imita execuțiile pretenționase, după cum se vede pe exemplarul de la Codân (Anexe, p. 308, poziția 104; este însă o piesă ceramică datată în secolul VIII ceea ce este aproape curios, fiindcă imită modele mult mai timpurii).

În concluzie, 39 de piese din 125 (31,2%) piese cu accidente morfologice sunt recipiente ceramice modelate manual, care imită formele realizate de meșteri olari, reflectând cel puțin o tendință psihologică de integrare a lumii rurale în standardele estetice

[p. 185]

ale lumii civilizate. Trebuie spus că efectul obținut asupra privitorului este mai degrabă hilar[5], accentuând senzația de barbarism, de ciudățenie. Modelele acestor tentative nu se află însă în barbaricum, ci tocmai în lumea romană, în ciuda aparențelor.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE morfologia buzelor de vas

§ La nevoie revezi capitolul teoretic (§ 3.3) și lista-memorator i din Anexe.

[2] Pentru zone - revezi planșa VI, fig. 19.

[3] Histria, Thermae II, faza IV A-B, respectiv secolul VI (SUCEVEANU 1982, pl. 18/43).

[4] De exemplu FERCHE 1992, fig. 9/6(b).

[5] E.g. FERCHE 1979, fig. 13/4, 20/13; FERCHE &1981, fig. 9/4 (v. vol. III, pl. LXXIII/149).