Funcționalitatea

CAPITOLUL 3: Prelucrări alfa-numerice

(continuare)

p. 53

3.11. Funcționalitatea recipientelor ceramice

Destinația utilitară a producției ceramice este tema centrală a multor ceramiști. Pe urmele lui Petrikovits, Adrian Opaiț reafirmă că "funcția unui vas este cea care determină forma, textura pastei și uneori chiar decorul"[29]. Cu enunțul putem fi de acord până la un punct: funcționalitatea determină forma generică a vasului, nu și pe cea specifică, cea din urmă fiind rezultatul unei sedimentări culturale, nu a unei necesități. Etapele de studiu a unui obiect ar fi, după acești autori, "ca după identificarea scopului utilizării /1/ vaselor ceramice, acestea să fie analizate din punct de vedere al formei /2/, al texturii pastei /3/, decorului /4/ și al eventualelor semnături /5/ care apar pe vas". Din orice perspectivă teoretică am privi lucrurile, ordinea este alta: numai luând în considerație textura pastei, forma, decorul și inscripțiile comerciale (în această ordine) putem discuta utilitatea obiectului. De altfel, textul ceramistului roman se bazează prea puțin pe funcționalitatea amforelor, de pildă (datorită absenței analizelor temeinice ale pereților vasului sau a disputelor învățaților asupra semnificației unor reziduuri), ci pe forma lor, care fundamentează tipologia. Chiar și pentru lumea romană există adeseori dubii asupra faptului că o amforă sau alta este instalație de stocare, de transport, sau un utilitar pentru servirea mesei. Substantivul "amforă" nu trimite la o funcție anume ci la o formă generică.

Dacă pentru lumea romană - sau pentru oricare mare civilizație - funcția este deductibilă din formă, pentru că marile civilizații produc specializări - ale cuvintelor, ale meseriilor, ale clădirilor, ale armelor și soldaților - situația unui cercetător al civilizațiilor marginale este asemeni eroului din poveste care trebuie să-și recunoască iubita ascunsă de zece voaluri identice. Fără a fi un subiect lipsit de importanță, funcționalitatea vaselor ceramice din barbaricum este de discutat la urmă, fiindcă necesită toate concluziile celorlalte capitole. Nu întâmplător aceste secole sunt considerate de arheologi, în situații informale, civilizația borcan. Ironia maschează sentimentul neputinței în fața unei realități terne, cel puțin aparent nediferențiate. Inventarul locuințelor de secol VI se reduce la oale fără anse (sau, cu o sintagmă nefericită, oale-borcan), în proporție de nouă zecimi, tăvițe "slave", unde sunt, și doar accidental un fragment de amforă, oală cu ansă, sau forme mai puțin uzuale, poreclite îndoielnic "castroane", sau foarte ipotetice capace.

p. 54

S-au făcut mai multe încercări de a limita utilizarea unor denumiri de vase în interiorul unor parametri măsurabili. Cele mai coerente propuneri vin din partea unor cercetătoare franceze[30]. Autoarele încep cu niște enunțuri principiale foarte interesante:

· în alcătuirea nomenclatorului recipientelor ceramice se va folosi limbajul cel mai accesibil;

· numele se raportează la formă, nu la funcție; aceasta din urmă va fi luată în considerare numai dacă nu este ambiguă;

· categoriile ceramice se definesc după raporturile principalelor dimensiuni și numai secundar după mărime;

· raportul de referință este între înălțimea vasului (I) și diametrul maxim (a):

· tavă, platou: I/a < 0,1 (sau 1/10)

· farfurie : I/a = 0,1-0,2 (sau 1/10 la 1/5)

· strachină: I/a = 0,2-0,4 (sau 1/5 la 1/2,5)

· bol: I/a = 0,4-0,67 (sau 1/2,5 la 1/1,5)

· castron: I/a = > 0,67 (sau 1/1,5), fără limită superioară, firește, cu condiția de a fi un recipient deschis, adică fără calotă superioară, cu diametrul maxim la gură sau cu diametru la gură foarte apropiat de diametrul maxim. La limita superioară a intervalelor întâlnite (>1), am putea vorbi despre cazan.

· oala (cu sau fără anse) se definește ca recipient închis (cu calotă superioară), cu diametrul minim (la gât) egal sau mai mare de 1/3 din diametrul maxim; nu se precizează limita maximă a lărgimii la gât.

· ulciorul (cu sau fără anse) are un diametru minim mai mic de 1/3 din diametrul maxim (în termenii Sistemului Compas un Ls < 13,3).

Propunerile sunt de luat în considerare. Constatăm însă că lipsește un indiciu foarte important, cel puțin pentru obiectul nostru de studiu: diferența dintre un castron și o oală. Diferența teoretică recipient deschis - recipient închis nu poate fi suficientă, fiindcă multe obiecte stau în preajma unei granițe mobile. O mare parte din recipientele secolului al VI au o lățime superioară (Ls) în jurul valorilor de 30-32 (din 40), adică un diametru la gât reprezentând 3/4 sau mai mult din diametrul maxim. Numeroase obiecte, în special în lumea slavă, au valori de 35-36, adică 7/8 sau mai mult. Sunt acestea castroane doar fiindcă au aceste proporții, apropiate de recipientul deschis? Dar ele sunt pur și simplu caracteristice unei culturi.

Probleme apar și prin alte părți, dacă ne uităm mai bine. Un bol nu prea poate fi bol dacă se depărtează prea mult de o formă semisferică, conform dicționarului. Sau este suficient ca obiectul să se încadreze în limitele prescrise pentru a fi bol? Dar nu încălcăm principiul limbajului celui mai accesibil?

Alteori modelul teoretic se depărtează de practica arheologică a unor domenii consacrate, care și-au stabilit de multă vreme nomenclatorul. În cartea des citată a lui Andrei Opaiț, la figura 46/6 (ulcior tipul I), raportul dintre diametrul la gât și diametrul maxim este de 0,468, adică aproape 1/2, mult peste treimea reglementată; strachina de la figura 53/9 are raportul 0,45, în loc de maxim 0,40; farfuria de la fig. 54/1 are un raport de 0,27, în loc de maxim 0,20. Exemple de acest fel se pot da din orice studiu de ceramică romană.

Preocupări de acest fel s-au înregistrat în ultima vreme și la Institutul de Arheologie din București, în legătură cu revizuirea bazei de date de patrimoniu. Nu știu dacă s-a ajuns la vreun consens, dar ar fi de preferat ca concluziile, câte sunt, să fie publicate. Orice sistem teoretic, oricât de imperfect, este de preferat absenței unui sistem.

Nu stăm mai bine nici atunci când vrem să definim un vas ceramic "înalt", sau "scund". Andrej Buko a încercat și în această direcție. La pagina 119 a cărții citate, desfășoară următoarea clasificare (folosind raportul înălțime/diametru maxim):

p. 55

· vase foarte înalte: peste 1

· vase înalte: de la 1 la 0,75

· vase de înălțime medie: de la 0,75 la 0,50

· vase scunde: de la 0,50 la 0,25

· vase foarte scunde: sub 0,25

Dincolo de algoritmul clar, cu pas de 0,25, autorul polonez amestecă, iarăși, oale cu castroane și tăvi. Indistincția este chiar a materialului studiat de Buko, capcană în care poate aluneca oricare cercetător al epocii. Or, nu avem nici un interes de a compara o oală cu o tavă. În ceea ce privește definiția vaselor "foarte înalte", ea ar putea merge, oarecum, pentru lumea romană, dar deloc, de pildă, pentru tradiția dacică, unde o oală cu asemenea proporții ar fi cel mult bondoacă.

Analizele desfășurate în capitolul 16 vor arăta modele concrete de evaluare a funcționalității recipientelor ceramice pentru veacul lui Justinian.

ÎNAPOI LA SUMAR VOLUMUL I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE - § 3.12 (organizarea fișelor)

[29] OPAIȚ 1996, p. 13.

[30] BALFET & 1983, p. 6-23, fig. 1-5.