EVIDENȚA ARHEOLOGICĂ; prelucrări metale

p. 248

18.2. Evidența arheologică colaterală [B. prelucrări metale§]

Domeniul prelucrării metalelor reprezintă un dosar covârșitor, dincolo de competența reală a autorului acestor rânduri. Evident, nu îmi propun să rezolv nimic, pe întinderea câtorva pagini. Mă voi opri doar asupra unor aspecte care ar putea pune în valoare (sau contradicție!) concluziile obținute din cercetarea ceramicii.

p. 249

În privința obținerii fierului, datele pe care le deținem pentru spațiul cultural Ipotești-Cândești sunt puține, iar descoperirile sunt restrânse la un mic perimetru, în interiorul județului Prahova, respectiv Șirna și Budureasca[53], probabil în legătură cu o sursă regională de minereu, chiar dacă ea nu a fost încă identificată[54]. Seria celor 16 cuptoare de redus minereu de la Șirna nu este importantă atât prin număr (care este totuși mare), cât prin repartizarea relativ egală în timp, între secolele IV și X[55], cât și prin similitudinea frapantă de dimensiuni și proces tehnologic. Aceste mici furnale, răspunzând unor necesități locale, restrânse (dar și unor resurse mici, probabil), constituie una dintre cele mai interesante probe de continuitate tehnologică pe teritoriul Munteniei, de-a lungul unor secole care au însemnat multe schimbări de pildă pentru ceramică, pentru care demonstrația de continuitate este mult mai dificilă. Asemănarea cu cuptoarele de la Budureasca 4 este o probă a tradiției locale[56]. În schimb, metoda de reducere a fierului în oalele de lut, pusă de specialiști în seama slavilor, este atestată numai în Moldova de nord, Bucovina și Basarabia, pentru secolele VII-IX[57]. Faptul în sine nu-i exclude pe slavi din Muntenia, dar subliniază mai bine distribuția în spațiu a unor așezări potențial slave, cât și cronologia decalată, față de obiectivele propuse prin această lucrare.

Rezultate surprinzător de interesante a obținut Ștefan Olteanu pe studiul brăzdarelor de plug și mai ales a cuțitelor de plug[58]. Comparațiile cu Pannonia și Bulgaria sunt suficient de convingătoare, însă deocamdată lipsește din analiză situația din Basarabia și din alte teritorii răsăritene, pentru ca argumentul continuității prin unelte sau practici agricole să fie validat. Reprezentarea acestor piese pe paliere cronologice cât mai strânse ar fi iarăși de dorit.

De la metalurgia fierului la arme nu este decât un pas. Personal, zona de cercetare nu mi se pare promițătoare (de altfel nici nu s-a bucurat în arheologia română a epocii de o atenție specială). Descoperirile sunt puține și se restrâng la câteva vârfuri de săgeți. Problema cu acest gen de arme este că niciodată nu știi care este a vânătorului și care a victimei, iar prezența ei într-o așezare are semnificații echivoce. Cât despre posibilul sprijin pentru o datare mai strânsă din câte știu nu există încercări serioase pe această linie, fiindcă tipurile de săgeți ale secolului al VI-lea au folosire îndelungată. Pe de altă parte, chiar numărul restrâns de piese împiedică o tentativă serioasă de studiu tipologic sau alte determinări care ar putea aduce contribuții semnificative la istoria secolului al VI-lea. Un singur fapt este clar: populația din Câmpia Română nu este o populație războinică.

În privința obiectelor de vestimentație și podoabă problemele sunt din ce în ce mai complicate. Se poate spune atât că unele obiecte vestimentare și de podoabă pot constitui bune criterii de cronologie relativă[59], dar, pe de altă parte, că nu sunt elemente sigure de determinare etno-culturală[60]. În ce măsură însă obiectele metalice asigură cronologia complexelor (fie și relativă) în care au fost găsite chestiunea este mult mai delicată. Prin natura lor, obiectele metalice pot supraviețui (în circulație) producătorilor: se găsesc monede de secol II în tezaure îngropate la sfârșitul secolului al VI-lea (Troianul), sau fibule romane în necropole de secol XIV[61]. Atunci când întârzierea nu durează secole, ci numai decenii, astfel de obiecte pot îndrepta judecata cronologică dincolo de limitele superioare reale și rezonabile. Apartenența lor culturală este, pe de altă parte, subiectul unor dispute interminabile. Am să citez, aproape la întâmplare, două exemple:

p. 250

Primul exemplu sunt fibulele digitate miniaturale cu placa piciorului în formă de liră, tip Sărata Monteoru-Drănic[62], sau tip I-C Werner, încadrate de Kühn în grupa a II-a Kiev, sunt absente în Peninsula Balcanică, Pannonia, Crimeea, Nipru Mijlociu, dar sunt numeroase în Prusia Orientală (folosite probabil de slavi, dar nici măcar acest lucru nu e clar); se găsesc însă și în cimitirul 3 de la Bratei (de înhumație), deci în mediu gepidic. E adevărat că am demonstrat conivența gepizilor și slavilor de la Dunărea Mijlocie, când vine vorba despre a jefui în Imperiu, însă nu s-a demonstrat conviețuirea directă a acestor populații, cu atât mai puțin în intra-carpatic. Prezența olăriei lucrate cu mâna, la Morești (de pildă), cu buze alveolate (pentru prima parte a secolului al VI-lea !)[63], nu este un semn încurajator, fiindcă slavii aveau să practice acest decor după mai bine de un veac.

Al doilea exemplu provoacă aceleași observații (medii culturale distincte), dar pentru actori diferiți. Pentru tipul Teodor I.5 (Werner I-H, Pergamon-Tei), cu cap de serie la Tei, are analogii și la Sărata Monteoru dar și în necropola de înhumație de la Piatra Frecăței, adică în mediu roman.

Fără îndoială că aceste obiecte de port aveau semnificații deosebite pentru societatea secolelor studiate. În mediul roman târziu, aceste piese erau purtate în special de autorități de diverse ranguri, și nu este nici o îndoială că funcția ei socială a fost asimilată în barbaricum. Este suficient să ne gândim la echivalentul în monedă al materiei prime folosite, pentru a înțelege că era un obiect de prestigiu pe care nu și-l putea permite oricine. Prin această prizmă, populația rurală de la nordul Dunării nu era tocmai consumatorul ideal al acestor produse. Din cele circa 80 de fibule digitate, de așa numitul tip slav, recenzate de profesorul Dan Gh. Teodor, 30 provin din morminte (majoritatea de înhumație) 19 din așezări, restul fiind descoperiri întâmplătoare[64]. Având în vedere numărul relativ mare de așezări cercetate, proporția de 19 la 30 (prima cifră s-ar putea referi, ipotetic, la autohtoni) indică poziția subordonată a acestei populații, dar și relativa ei conectivitate la structurile de comandă ale populațiilor alogene.

Distribuția unor piese este relativ convingătoare în sensul alocării lumii slave. Fibulele tip Pietroasele[65] se concentrează în câteva areale distincte, în primul rând în Prusia orientală (cele mai numeroase), în Câmpia Română și într-o zonă restrânsă de la Niprul mijlociu (de la Cigirin și împrejurimi), celelalte piese fiind răspândite. Dacă ipoteza originii tipului la Nipru este probabilă, ipoteza că piesele din Prusia Orientală se datorează comerțului cu chihlimbar, deși foarte ispititoare și probabilă, va trebui să aștepte publicarea necropolei de la Sărata Monteoru. Dacă acest ultim element se verifică, atunci aceste podoabe s-au produs, la un moment dat, și la Dunărea de Jos, ca și migrația grupului de la Nipru în zona Buzăului (probabil). Interesant, față de concluziile pe ceramică, este că analiza morfologică nu a perceput nici un fel de influențe de la Nipru (cu o posibilă excepție). Explicația că slavii, din această parte a Europei și din acest moment istoric (a doua jumătate a sec. VI), nu mai produceau ceramică, pare singura salvatoare, fiindcă răspândirea acestui tip de fibule pe tot teritoriul dintre Carpați și Dunărea de Jos atestă prezența slavilor niprovieni, fie și în număr restrâns. La limită, caracterul curat slav al acestei populații este discutabil, fiindcă teritoriul de origine se află la intersecția culturilor Korceak, Tusemlia-Kolocin și Penkovka[66]. Începem deci să ne explicăm forma ciudată a vasului (din nefericire nepublicat) de la Budureasca, despre care la momentul respectiv (§ 14) afirmasem că ar putea să provină din cultura Kolocin. Pe de altă parte, răspândirea relativ echilibrată a pieselor pe teritoriu (una la Pietroasele, două la București, două în bazinul Vedea și două în Oltenia), asigură asupra controlului relativ uniform al teritoriului, cel puțin într-o fază de la finalul secolului. Cine erau purtătorii acestor piese de port? Există practic numai câteva posibilități. Una ar fi ca piesele să fie pierdute, de războinici, în timpul campaniilor militare; a doua posibilitate ar fi să fie războinici slavi (?), relativ izolați, reprezentanți ai stăpânitorilor în teritoriu, variantă pe care o consider mai puțin plauzibilă, cel puțin pe motivul că nu cunosc nici o atestare a unei asemenea situații[67]; cel mai plauzibil pare ca însemnele de recunoaștere să

p. 251

fi fost purtate de mici stăpânitori locali, care își conduceau propriile comunități, dar care reprezentau interesele (economice și militare) ale unor conducători militari slavi. Aceasta este o schemă de integrare socială a unor migratori cu populațiile locale, cu numeroase analogii istorice; integrare socială în sensul subordonării unei populații străine cu cele mai mici eforturi posibile, prin respectarea unor autonomii.

De aici și până la negarea populației de sorginte daco-romană[68], la nord de Dunăre, pentru simplul motiv că în tipologia cuiva există, la stânga fluviului, numai fibule de tip slav[69] este cale lungă. Este departe de mine intenția de a face critica lucrării lui Uwe Fiedler, dar câteva chestiuni sunt ciudate și trebuie spuse. Aria fibulelor slave este identică cu a așezărilor de bordeie. Nici o descoperire nu marchează aria tezaurelor monetare (linia Dunării în aval de Argeș). Dar nu numai că aceste tezaure au aparținut, cel puțin o parte de timp, unor slavi, dar avem informații clare asupra unor campanii de represalii exact în același perimetru, din apropiere de Durostorum. Nici harta distribuției fibulelor germanice nu este mai puțin curioasă[70]. Ea acoperă spațiul dintre Dunăre și Balcani și reprezintă după domnia sa piese purtate de mercenarii germani din armata romană. Ar putea fi așa nimic de spus. Însă este curios că aceste piese sunt din ce în ce mai puține, avansând spre vest, și că sunt mai multe în Moesia Secunda și mai puține în Dacia Ripensis, adică mai multe în Thracia decât în Illyria. Or, în această ultimă provicie știm sigur că au acționat trupe federate de origine herulă, gepidică și longobardă. În Thracia, după plecarea ostrogoților...?

Evident, chestiunea fibulelor de tip romano-bizantin se pune cam în aceiași termeni[71], dar cu alți stăpâni. Concurența politico-militară este astfel exprimabilă aproape în termeni aritmetici.

Comparația concluziilor pe care le putem trage de pe studiul ceramicii, cu alte domenii de cunoaștere istorică, poate fi extrem de benefică pentru realizarea unui tablou cât mai complet al epocii. Cooperarea cu numismatica pare cea mai profitabilă și aduce informații complementare exploatabile. Comparația cu piesele de port pe care abia am schițat-o în aceste rânduri este în bună măsură mult mai dificilă, iar contrastele de interpretare sunt mult mai greu de soluționat. Că așa stau lucrurile este natural, fiindcă cele două serii de obiecte ceramica și piesele de port exprimă paliere distincte ale societății. Dar banii nu exprimă ei oare tot clasa celor puternici? De cele mai multe ori da. Însă analizele numismatice permit sesizarea destul de precisă a stării de sănătate a unei societăți, iar acest diagnostic este unul de ansamblu. De aceea paralelismul celor două serii de informații produce concluzie compatibilă. Din contră, ce înseamnă circulația monetară pentru epoca hunică, cu unicele ei piese princiare?...

MAI DEPARTE antropologie

§ Subcapitolul este prea mare, așa încât a fost împărțit în mai multe fișiere).

[53] Din orizontul Cireșanu, de fapt (TEODORESCU & 1993 a, fig. 6).

[54] OLTEANU & 1981 a, p. 227-229

[55] TEODOR D. 1996, p. 16; aceste cuptoare se distribuiau, într-un raport mai vechi (OLTEANU & 1986, p. 157), în număr de 3 pentru secolele IV-V, 6 pentru secolele VI-VII și alte 3 pentru secolele VIII-X (deci un total de 12 la acel moment).

[56] Publicarea unui raport amănunțit pentru importanta așezare de la Șirna ar prilejui o comparație directă a tipurilor funcționale, deci necesare verificare a aserțiunii mele (continuitate), cât și un material ceeramic comparativ foarte important, cel puțin pentru arealele nordice ale Munteniei.

[57] TEODOR D. 1996, p. 20.

[58] OLTEANU 1997, p. 69-70, respectiv 79-81.

[59] TEODOR D. 1996, p. 29.

[60] TEODOR D. 1992, p. 119.

[61] Situație relatată de profesorul Victor Spinei la o sesiune de comunicări, cred că referitor la Căpriana (Basarabia).

[62] TEODOR D. 1992, p. 125, fig. 3/2-10.

[63] HOREDT 1979, bordeiul 35 (fig. 57).

[64] TEODOR D. 1992, p. 121.

[65] CURTA & 1995, v. în special harta de la fig. 20.

[66] RUSANOVA 1976, p. 58, harta 25.

[67] Să ne amintim însă că distribuția ciudată a complexelor de la Ciurel (unde, pentru fiecare episod de locuire există câte o locuință izolată, care este mai bogat dotată decât restul), moment în care m-am întrebat dacă semnifică o separație socială).

[68] FIEDLER 1992, p. 354.

[69] FIEDLER 1992, p. 98-101.

[70] FIEDLER 1992, p. 93, fig. 15.

[71] CONSTANTINIU 1966; ZGÎBEA 1963.