situri problematice din Oltenia (Ostrovu Mare)

9. EXTENSIA OLTEANĂ

9.2. Situri problematice.

[continuare]

[p. 152]

Lucrările pentru construirea barajelor de la Porțile de Fier I și II au provocat grele prejudicii patrimoniului; pe de altă parte, ele au prilejuit ample lucrări arheologice de salvare, care nu s-au concretizat printr-o lucrare monografică, cum ar fi fost de dorit, ci prin rapoarte destul de superficiale. Adunarea acestor informații disparate permite formarea unei imagini lacunare, dar necesare în condițiile în care se referă la două provincii Oltenia și Banat pentru care studiile referitoare la secolul VI lipsesc aproape cu desăvârșire. Vom începe expunerea cu Ostrovul Mare, continuând spre amonte, spre Clisura Dunării, care constituie pentru spațiul studiat o poartă strategică.

Una dintre așezările din Ostrovul Mare [v. harta 2] a fost descoperită la kilometrul fluvial 864,5, unde au fost identificate două locuințe[57]. Dintre acestea, un singură a fost mai bine conservată, este pătrată, cu latura de 3.3 m., cu sistem de sprijin a acoperișului pe tălpici[58], dotată cu pietrar (0,64 x 0,45 m. vatra). Inventarul este sărac, cu ceramică lucrată la roată lentă și ceramică lucrată cu mâna, din pastă cu nisip, pietriș sau cioburi pisate (cazurile sunt deci mai multe), un vârf de săgeată cu 3 muchii, un brici de bărbierit (?!), 3 inele de fier prinse de un al patrulea (piesă de harnașament pe-o insulă? posibil utilitar pentru pescuit), alte mărunțișuri și normal greutăți de pescuit (din cărămidă romană)[59]. Datarea autorului raportului, în secolul VII, este acceptabilă, cu preferință pentru jumătatea lui. Este însă de urmărit dacă nu cumva procesul de generalizare a roții lente nu a început mai repede în Illyricum (paralel cu o barbarizare mai accentuată). Raportul de materiale ceramice contra-recomandă epoca romană bună, însă nu prea știm ce ar însemna o așezare rurală, pentru secolul VI.

În punctul Prundu Deiului, pe Dunărea Mică, s-a cercetat un tumul parțial distrus de Dunăre[60], adăpostind un mormânt de incinerație Hallstatt. Pe tumul și în jur s-a identificat o așezare daco-romană, datată cu monedă de la Constantiu. Nu s-a cercetat decât o singură locuință, aproximativ circulară (diametru 4 m.), cu vatră amenajată din cărămizi și țigle romane.

La kilometrul 873 s-a cercetat un bordei parțial distrus de Dunăre, dreptunghiular, lung de 4,3 m., cu pietrar la colțul de N, cu dimensiunile vetrei de 0,65 x 0,45[61]. Inventarul locuinței este dominat de ceramica lucrată cu mâna, din pastă grosieră cu mult pietriș, cu culori care oscilează de la cărămiziu, cenușiu-portocaliu[62], cafeniu-negricios, dar și un fragment lucrat la roata lentă[63], decorat.

[p. 153]

În punctul Vadu Morii, din partea de amonte a ostrovului, s-au cercetat o așezare și o necropolă de incinerație. Să începem cu ce este clar. Arheologii au văzut o singură locuință (o a doua a fost distrusă de lucrări militare - ?)[64]. Locuința avea o vatră de arsură, rămășițe ale unui cuptor din cărămizi romane; între ruinele cuptorului fragmente ceramice din pastă cu pietricele, dar și ceramică mai bună, cenușiu-negricioasă (?), chiar și un fragment de bună condiție romană adus odată cu cărămizile (câtă precizie!). Ceramica atât cea lucrată la roată, cât și cea modelată manual este decorată cu obsesivul motiv în val[65]. Dacă culoarea ceramicii nu este rodul unei arderi secundare ceea ce nu vom afla niciodată atunci ar putea indica un orizont cronologic mai timpuriu. Raportul între tehnici nu este însă clar, nici tehnicile nu sunt de fapt clare, așa că trecem mai departe.

În același punct Boroneanț și Stângă raportează o bombă, adică un cimitir de incinerație[66]. Ca să fim clari de la început este tot așezarea de mai sus. Cum a ajuns imaginația contorsionistă a celor doi arheologi să metamorfozeze niște banale bordeie în morminte de incinerație va rămâne pentru mine un lucru de mirare. Scenariul propus este de-o fantezie frenetică: se săpa o groapă (cam cât un bordei; coincidență[67]), se făcea o vatră simbolică, din... cărămizi romane și pietre, peste care s-a făcut o scliviseală (cât deranj pentru un foc de purificare...), se făcea focul, firește, care însă trebuia stins prin bombardare cu cărămizi, pietre[68] și ceramică (spartă ritual, firește), urna (fără oase, fără cenușă, altminteri[69]) se așeza într-un colțișor, după care se arunca pământul înapoi. Dar nu chiar tot. Se punea de-o masă festivă, ca la nunțile crăiești[70], gătită pe-o a doua vatră (de banchet), făcută pe umplutura superioară, care la sfârșit servea și de groapă de gunoi, unde îndurerații meseni aruncau tot ce găseau prin sac: ace de os, cuțite, greutăți de pescuit. Apoi astupau totul și plecau la casele lor.

Unele lucruri nu pot fi înghițite decât cu murături sau cu glume. Care ar fi argumentele autorilor în favoarea necropolei de incinerație? Două fragmente de oase lungi, umane[71], unul ars și unul nears (pe acela l-au gătit fiert...), ambele găsite în umplutura complexelor și nu în urne; pentru cel din urmă, autorii au explicația că poate proveni de la o inhumație în nisip (...) Credem că a fost antrenat odată cu pământul de umplere[72]. Oare de ce nu ar fi la fel și pentru osul ars? Complexele sunt chiar locuințe, a căror formă nu mai poate fi recunoscută întotdeauna fiindcă fuseseră construite în părțile mai înalte ale dunelor de nisip, nisip împrăștiat de vânt, astfel încât uneori nu s-au mai găsit decât rămășițele mai substanțiale ale cuptorului[73]. Urmele festinului funerar din umpluturile superioare sunt pur și simplu gropi de gunoi, unde se găsesc, de-a valma, ceramică, oase de toate felurile și diverse obiecte stricate. Iar gropile de gunoi se mai și ard, câteodată, nu-i așa? Iată vatra de arsură!

Autorii au înțeles că descoperirea este senzațională, negăsind analogii pentru un ritual atât de complicat. Evident, după 30 de ani ritualul a rămas la fel de misterios[74]. Statistica tehnicilor de producere a ceramicii este schimbătoare (în complexul 1 predomină specia arhaică, dar în complexul 3 cea lucrată la roată), facturile și culorile sunt diferite, respectiv cărămiziu, negru sau

[p. 154]

cenușiu, la fel ca cele din așezare. Și aici predomină decorul în registre alternative de orizontale și valuri, cu vârf multiplu[75], dar există și varianta execuției cu vârf simplu[76]. Există cu certitudine și ceramică lucrată la roata rapidă, după cum arată un fund de vas desprins cu sfoara[77]. Singura formă analizabilă din specia tehnică a modelării manuale[78] este o raritate morfologică (piesa pare totuși incompletă), cu baza mult mai largă decât gâtul[79] și cu margine dezvoltată, elaborată, ceea ce ar recomanda o perioadă mai târzie. Satul de la Vadu Morii pare să fie cel mai timpuriu dintre așezările de pe Ostrovul Mare; aceasta poate fi însă doar o impresie, fiindcă nu avem suficient material pe care să facem o judecată, iar informațiile tehnice sunt aproape inexistente[80].

O mică necropolă de incinerație există în zonă, la Balta Verde, la est de sat, în punctul Grindul cu Tunul, unde D. Berciu a descoperit în 1934 două morminte, cu prilejul unui mic sondaj. Oase calcinate, cenușă și cărbuni au fost depuse direct pe nisip (adică într-o groapă mică), împreună cu o parte din inventarul funerar (tub de înmănușare lance, obiecte de piatră și corn, alte obiecte neidentificate), ars și el[81]. Raportul reține posibilitatea ca arderea să se fi făcut pe loc (găsindu-se niște pete de arsură pe nisip); este mult mai plauzibil însă ca rugul să se fi aflat alături, iar resturile cremației să fi fost introduse în groapă încă fierbinți și astupate pe loc (de unde arsurile pe nisip). Deducția vine cu necesitate ca urmare a faptului că în lista de inventar nu există obiecte întregi sau întregibile. Ceramica din inventarul mormintelor este foarte fragmentată și este în general de bună factură[82]; din M.1 provin 3 fragmente, din care două lucrate la roată (probabil rapidă, după descriere), din pastă roșie, bine arsă, de bună calitate, decorate cu linii orizontale, paralele, distanțate, la intervale regulate, încheiate cu o linie în val. Din M.2 provin, alături de o verigă, un inel și o placă ornamentală, 4 fragmente ceramice, din care un ciob gros și alte 3 tipice, lucrate la roată, decorate fie numai cu paralele, fie cu alternanța tipică.

Comparația cu mormintele de incinerație în groapă de la Sărata Monteoru s-a mai făcut[83]. Ritualul de incinerație în groapă nu lipsește în teritoriile slave, însă nu este cel mai tipic. Cât despre materiale ele aparțin unui orizont cultural - și posibil și cronologic anterior.

DETALII - Făcăi

- Mărăcinele

- Clisura Dunării

ÎNAPOI LA § 9.2.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

[57] STÎNGĂ 1980, p. 123.

[58] Bârne care nu aveau cum să ardă (ibidem) fiind practic în pământ. Este un proces de carbonificare favorizat de solul nisipos, în condiții umide (fără exces de apă). Diferența dintre un lemn carbonizat prin ardere și unul carbonificat natural este prezența/absența cenușii pe suprafață, duritatea (mare la cel ars, foarte mică la cel carbonificat) și aspectul secțiunii (uniform la cel carbonificat).

[59] Nu este clară proveniența numeroaselor cărămizi (și fragmente) de pe insulă. Cel mai apropiat punct pare să fie un castru roman de cărămidă semnalat de Tocilescu (BERCIU & 1956), pe teritoriul satului Izvoarele, la sud de Balta Verde, un punct care corespunde, pe țărmul nordic al Dunării, capătului inferior al ostrovului.

[60] STÎNGĂ 1980, p. 117-121. Există și un raport anterior (STÎNGĂ 1979), din care se înțelege cu totul altceva. De sărit...

[61] BORONEANȚ & 1978, p. 95-100. Nu există nici o vatră în fața cuptorului ci, în termenii raportului, pete de arsură cu cărbune și cenușă, datorită tăciunilor încinși.

[62] Culoarea portocalie a unor fragmente este amintită de autori diferiți, referitor la așezări din această parte a Dunării, lăsând impresia că este un atribut local (este, posibil, un colorant adăugat lutului).

[63] Detaliul este adăugat la STÎNGĂ 1986, p. 13.

[64] BORONEANȚ & 1978, p. 87.

[65] A se observa că în aceste părți limitrofe Clisurii acest motiv ornamental este practic singurul.

[66] BORONEANȚ & 1978, p. 89-95.

[67] Contur cvasi-rectangular, cu lungimea de 5,7 m., conform desenului, 6,5 m. conform textului.

[68] Cărămida și piatra au fost așezate probabil pe un rug de lemn căruia i s-a dat foc într-un moment al ceremonialului... (BORONEANȚ & 1978, p. 90-95). Nu oricine poate scrie așa ceva... Cum ardea lemnul sub cărămidă? Da cui îi pasă?!

[69] Vasul fragmentar aflat în picioare a fost golit în laborator iar pământul trecut prin sită. În acest pământ nu s-a găsit nimic (...) Credem că a fost utilizat drept urnă deoarece un fragment de cărămidă găsit în interiorul său și altele din jur prezintă o cioplire circulară provenind din capac (ibidem). Probabil să nu intre muște.

[70] În legătură cu oasele de animale, păsări și pești, din morminte, putem face precizarea că provin de la o masă la care s-au consumat bucate fierte și fripte (BORONEANȚ & 1978, p. 99).

[71] Expertiza a fost făcută de Dardu Nicolăescu-Plopșor.

[72] BORONEANȚ & 1978, p. 101.

[73] BORONEANȚ & 1978, p. 101, pl. VII, pentru profilul mormântului 1

[74] La aceeași opinie a ajuns Uwe FIEDLER (1992, p. 345, unde consideră, de asemenea, că este vorba despre o așezare).

[75] BORONEANȚ & 1978, pl. 1/2, 4, 2/1,2 7.

[76] BORONEANȚ & 1978, pl. 3/1, însă, atât cât ne lasă fotografia să vedem, vasul este probabil realizat cu roata lentă. Aceasta este o piesă întreagă, cu formă joasă, cu bază lată, fără cea mai vagă legătură cu morfologia slavă.

[77] BORONEANȚ & 1978, pl. 1/7.

[78] BORONEANȚ & 1978, pl. 1/1. Din text (p. 90) rezultă că a fost reconstituit (subînțelegem integral)

[79] Astfel de forme sunt rare, dar nu absente (v. pl. LXXV a acestei lucrări).

[80] În ce privește ceramica lucrată cu roata, ea este de aceeași factură cu toată ceramica de tradiție romano-bizantină, de la Dunărea de Mijloc și de Jos (BORONEANȚ & 1978, p. 102). Ce contează că una este lucrată la roată lentă, iar cealaltă la roata rapidă? Important e că-i la fel!

[81] BERCIU & 1956, p. 402.

[82] Chiar dacă toate trei provin de la vase de tip slav.

[83] NESTOR 1957, p. 292, FIEDLER 1992, p. 88.