REZUMAT

(continuare)

Secțiunea a II-a se ocupă de termenii de referință, ceea ce nu vrea să spună numai analogii, ci totalitatea ceramicii care ar putea, fie și ipotetic, să joace un rol în configurarea ceramicii culturii Ipotești-Cândești. Totalitatea este teoretică, însemnând, în practică, enunțarea loturilor ceramice de control, respectiv forme prezente în alte culturi, stocate în baza de date ca termeni de comparație. În această materie există desigur o perspectivă istorică (sau diacronică) și una geografică (sau sincronă), motiv pentru care secțiunea este structurată pe două capitole.

Capitolul 4, de referință diacronică, analizează, pe scurt, ceramica daco-romană (cultura Chilia-Militari, ceramica dacică din necropola de la Locusteni, ceramica din necropola de la Soporu de Câmpie, ceramica arhaică respectiv lucrată cu mâna din arealul carpic, ceramica sarmatică de epocă romană timpurie; conceptul de daco-roman este aici foarte larg, respectiv ceramică de tip sarmatic în mediu geto-dacic, în epocă romană) și ceramica romană (ceramica timpurie din Oltenia, ceramica de tradiție romană, respectiv tip Cerneahov, Cireșanu și Bratei).

Fac obiectul expunerii succinte elemente precum raportul între tehnicile de modelare, tipul de ardere, unele tipuri de decor, statistica funcțională, dimensiunile, analogiile relative, constituindu-se, toate, în elemente de comparație cu ceramica secolului al VI-lea. Făcând aici doar o enumerare seacă a unor concluzii, se remarcă, pentru cultura Chilia-Militari, o disjungere netă a grupelor morfologice pentru ceramica de atelier (lucrată deci la roată) și cea arhaică, relativa aderență la sistemul de capacități romane, însă o aderență scăzută la formele din Oltenia romană, frecvența mare a vaselor miniaturale (caracteristică ce va fi moștenită); analogiile cu formele secolului al VI-lea sunt relativ modeste (p. 58-60).

Ceramica dacică de la Locusteni are și ea o integrare morfologică scăzută cu restul loturilor ceramice studiate (30%), însă puținele analogii sunt interesante; una se referă la ceramica romană din Oltenia, însă altele fac trimiteri la distanță: Târgșor, Bacău și chiar Slovacia (toate din secolele V-VII; p. 60-61). Ceramica daco-romană de la Soporul de Câmpie are de asemenea analogii care vizează obiective îndepărtate în spațiu și timp, mărturisind rolul de model cultural (p. 61).

Ceramica arhaică est-carpatică (BICHIR 1967) are o caracteristică ce o face inconfundabilă: prezintă proporțiile cele mai înalte din jumătatea estică a continentului. Și acest caracter va fi moștenit, putând fi identificat cu ușurință inclusiv în Muntenia de est și nord, trei-patru secole mai târziu (p. 61).

Lotul sarmatic provine din Basarabia și Ucraina de sud (GROSU 1995) și prezintă o surprinzător de bună integrare morfologică cu loturile studiate (aproape jumătate din grupe au analogii relative). Elecțiunea acestui lot se îndreaptă în special către cultura Penkovka, dar elemente analogice pot fi identificate și în Muntenia secolului al VI-lea. Se evidențiază cel puțin o diferență constitutivă fundamentală față de ceramica atribuită sarmaților din Câmpia Română; aceasta din urmă este caracterizată de un picior masiv, cu talpă, ceea ce nu este aproape deloc cazul celei de la est de Prut. Arheologii primelor secole după Christos au în față o problemă, pe care nu mă îndoiesc că o vor rezolva singuri (p. 62).

Lotul de ceramică romană din Oltenia (POPILIAN 1976) are cea mai bună integrare morfologică în baza de date, 85% din forme prezentând analogii în alte orizonturi culturale, ceea ce confirmă... matematic rolul genitor al civilizației romane. Cele mai surprinzătoare analogii cel puțin la prima vedere sunt cele care adresează lumea slavă. O cincime din grupele romane oltene întâlnesc (analogic) grupe slave din secolele VI-VIII, grupe numeroase (!), în special din Slovacia, ceea ce subliniază, prin feed-back, corelațiile occidentale ale Olteniei romane, dar și rolul jucat de lumea romană în configurarea unor culturi barbare (p. 64).

Rata de integrare a ceramicii tip Cerneahov, din Muntenia (mai exact: necropola Mogoșani, DIACONU G. 1969), este relativ mare (65%), însă net inferioară celei romane. O cincime din grupe urmează forme romane timpurii, o zecime sunt forme întâlnite în loturi romane târzii, tot numai o zecime adresează formele Chilia-Militari (sic!), iar mai mult de jumătate se întâlnesc în situri muntene din secolul VI; în lumea slavă sunt vizate strict elementele Penkovka ceea ce este deloc surprinzător, dar interesant (p. 66).

Aspectul cultural Cireșanu (TEODORESCU & 1993 și 1993 b), cu rata de integrare de doar 50%, pare să reflecte un caracter regional și izolat. Aspectul ar putea fi aparent și conjunctural; este un fapt că nici una dintre marile așezări de secol VI, cercetate în Prahova, nu este publicată, ceea ce face ca potențialii urmași să fie slab reprezentați în baza de date. Aspectul Cireșanu pare distinct de cultura Cerneahov nu numai cronologic, dar, după toate probabilitățile, și cultural (p. 68).

Capitolul 5 aduce perspectiva sincronă, respectiv orizonturi culturale mai mult sau mai puțin contemporane cu ceea ce constituie obiectul de studiu ceramica Ipotești-Cândești. Materialul se grupează pe mai multe subcapitole: ceramica romană târzie (Iatrus, Sucidava-Celei), ceramica arealelor geografice periferice (Botoșana, Dolheștii Mari și Suceava-Șipot din Bucovina; Izvoare-Bahna și Bacău-Curtea-Domnească din Moldova centrală; necropola de la Noșlac, așezările 1 și 2 de la Bratei din Transilvania), ceramică arhaică din mediul roman (ceramica lucrată cu mâna de la Capidava, aspectul Garvăn-Popina), ceramica slavă primitivă (tipul Praga, ceramica din Slovacia, ceramica sud-poloneză, tipul ceramic Korceak, respectiv Ucraina centrală, Rașcov și Codând din Bucovina de nord, tipul cultural Penkovka).

Ceramica din cetățile romane târzii are foarte slabe legături morfologice (la nivel de aprox. 1/6) cu Câmpia Română contemporană, fapt confirmat, apoi, de analiza regimului decorativ. Se confirmă legăturile vestice ale enclavei romane din Oltenia cu Europa centrală, rezultat probabil al apartenenței administrative la Illyricum (p. 70-71).

Diversitatea culturală a Bucovinei este consubstanțială poziției geografice. Analiza a demonstrat un nivel de amalgamare greu însă de imaginat. Fiecare așezare studiată este un caz particular. Botoșana (TEODOR D. 1984) prezintă o situație unicat, existând un clivaj cultural total între ceramica lucrată la roată și cea lucrată cu mâna; cea dintâi este nu numai prin tehnologie, ci în modul cel mai clar, prin forme un produs cultural de sorginte romană; grupele morfologice care nu cuprind și piese lucrate la roată, care au putut fi determinate, au toate analogii care merg spre lumea slavă primitivă. Există însă și grupe morfologice fără corespondent, care reprezintă probabil experiențe culturale locale, pentru care baza de date deci actualul nivel de informare a autorului nu poate prezenta analogii. Dacă ceramica de atelier nu poate fi datorată decât unor meșteri specializați (itineranți?), cea produsă manual nu poate fi atribuită decât locuitorilor slavi. Prezența unor elemente locale, de mai veche extracție, în interiorul comunității, nu poate fi exclusă, deoarece apar vase cu cruci incizate, comportament necunoscut în mediu slav. Avem aici un prim model de integrare etnică și culturală (p. 71-72).

Așezarea de la Dolheștii Mari, în ciuda unui lot restrâns de piese analizabile (ANDRONIC 1995), nu lasă nici o îndoială că este un sit slav, fără interferențe observabile ale mediului local (p. 73). În schimb, o așezare cu un renume solid (solidificat, aș corecta) de paradigmă a prezenței slave în Moldova de nord, cum este Suceava-Șipot, înregistrează influențe din cele mai diverse (carpice, sarmatice, romane), dar nu slave. Cazul pare chiar o paradigmă a unei comunități izolate, parcă ruptă de timp, deși datarea ei pare a fi în plină epocă a migrațiilor (p. 73-74). Această diversitate de situații se va repeta (infra) în cazul siturilor din nordul Bucovinei (Rașcov și Codân).

Așezarea de la Izvoare-Bahna (MITREA 1998) este un nou caz. Avem, pe de o parte, un nivel de locuire de la începutul sec. al VI-lea (datările autorului cercetării necesită substanțiale revizuiri), cu un nivel de romanizare greu de exemplificat chiar și în centrul Munteniei, dar și un val slav foarte bine diferențiat, de tip Dolhești. Demn de remarcat este că tipul de locuință nu cunoaște diferențieri între cele două nivele de locuire (p. 77). Dacă acceptăm ipoteza (din ce în ce mai plauzibilă, oricum) că femeile sunt producătorii casnici de ceramică, atunci nu suntem într-o situație de ocupație militară, ci de schimb de servicii matrimoniale (implicând un anume nivel de integrare politico-militară). Este însă numai una dintre posibilele explicații. Nu există nici o probă directă că slavii ar migrat cu familiile.

În schimb, ceramica de la Bacău (MITREA 1980) este un martor al supraviețuirii elementului carpic (cu posibile inserturi sarmatice), rezistent atât la romanizare, cât și la slavizare (p. 78).

Prin comparație cu Moldova, Intra-carpaticul pare un teritoriu liniștit, mai conservator atât cât se poate înțelege din analiza sumară a trei obiective. Necropola de la Noșlac (RUSU 1962) este un alt caz în care tipurile ceramice se disjung etno-cultural de o manieră radicală: o grupă (cu subgrupele) reprezintă ceramica gepidică (relativ fină, cenușie, cu diametrul median foarte jos), o grupă preia experiența Sântana, iar o a treia grupă fructifică experiența culturală a ceramicii romane timpurii, în ciuda faptului că este produsă cu mâna motiv pentru care a fost atribuită slavilor (p. 79). Celor cărora morfologia ceramică nu spune nimic, le aduc aminte că nu există necropole slave timpurii, nici mari nici mici, în intra-carpatic.

Pentru așezarea 1 de la Bratei (BÂRZU 1995) principala problemă o reprezintă schimbarea orizontului cultural între nivelele B și C de locuire (deci cândva în a doua jumătate a sec. al VI-lea). Am argumentat pe larg că este vorba, pe de o parte, de o răcire severă a climei, care determină tipul de amenajare a locuinței, iar pe de alta, de încetarea producției ceramice în forme organizate, sub autoritate gepidică. Ceramica lucrată cu mâna nu se schimbă; se schimbă doar proporția utilizării ei, în exact momentul ce coincidență... când acest lucru se întâmpla mai peste tot în Europa (p. 79-80). Așezarea 2 (ZAHARIA 1995) își începe existența tot spre finalul sec. al VI-lea, pentru ca în etapa următoare să surprindă tranziția de la ceramica arhaică la ceramica lucrată la roata lentă. O eventuală interferență slavă la finalul secolului al VI-lea nu este cu totul de exclus, însă nici nu este argumentabilă serios. Cert este doar că grupele morfologice de la jumătatea secolului al VII-lea au un caracter post-roman indiscutabil (p. 81). Așezări slave există în Câmpia inferioară a Someșului, începând din a doua jumătate a sec. al VI-lea (STANCIU 1999), adică la o distanță apreciabilă de obiectivele discutate aici.

Semnificativul lot ceramic lucrat cu mâna (câteva exemplare sunt realizate pe roata lentă) de la Capidava, cu un context stratigrafic clar, la jumătatea sec. al VI-lea (OPRIȘ 2000), este de natură să clarifice chestiunea ceramicii arhaice din cetățile romane târzii. Distribuția culturală a formelor reflectă diversitatea etnică a armatei romane, însă locul principal, statistic vorbind, îl ocupă populația locală, traco-romană. Rapelul la tehnicile de modelare arhaice, într-o garnizoană romană (piesele provin din Corpul de Gardă), nu reflactă atât barbarizarea armatei romane (cele două fenomene sunt defazate), ci profunda criză economico-financiară a Imperiului, care nu mai găsea resurse pentru a-și întreține armata (p. 81-82).

Grupul Garvăn-Popina nu produce ceramică (arhaică sau pe roată lentă) de la finalul sec. al VI-lea, cum s-a crezut, ci spre jumătatea sec. al VII-lea (KOLEVA 1992). Caracterul cultural prezentat este deja unul de sinteză. Pot fi surprinse influențe locale, de moștenire romană, analogii cu ceramica nord-dunăreană, însă au putut fi izolate grupe cu o adresă foarte exactă, în perimetrul slav primitiv, respectiv gorodiștea de la Hotomel, din nordul Ucrainei (p. 83).

Ceramicii slave primitive îi este rezervat un substanțial subcapitol. Sunt studiate loturi ceramice din Boemia, Slovacia, Polonia de sud, cele mai importante situri din Bucovina nordică (Rașcov și Codân) și grupul cultural Penkovka. S-ar putea obiecta că obiectul de studiu este structurat după configurații naționale; actualele state sunt însă în mare măsură produsul propriei geografii, iar studiul seriei morfologice slave confirmă că poziția geografică a unei populații a avut o contribuție decisivă la desenarea profilului cultural. Seria morfologică slavă reprezintă o clasificare unică a tuturor teritoriilor primitive slave, permițând comparația directă a întregului material ceramic. Rata de singularitate (= grupe care nu se regăsesc în alte teritorii) este foarte mare la extreme (Cehia, Ucraina, grupul Penkovka, cu cifre de peste 40%), în timp ce teritoriile centrale (Slovacia, Polonia) au valori foarte mici (< 5%) sau nule (p. 85).

În mod similar, teritoriile cu cele mai bune analogii sunt, aproape fără excepție, cele alăturate. În privința ceramicii din Boemia (BORKOWSKY 1940), teritoriul proxim din punct de vedere cultural îl reprezintă Polonia de sud, nu Slovacia de Vest. Întreaga jumătatea de vest a lumii slave este dominată însă de aceeași grupă slavă timpurie, CSV_08A (reprezentând peste un sfert din subiecți), grupă cu bune analogii în lumea romană timpurie (!) și care face termenul comun între aceste teritorii (p. 86). Nu lipsesc însă alte influențe, foarte diverse, de la ceramica germanică, la tradițiile Penkovka.

Slovacia (FUSEK 1994) pare să fie epicentrul romanizării în lumea slavă primitivă; aici grupa CVS_08A (oala slavă de vest) adună peste 37%. Apropierea teritoriilor vest-slave de lumea occidentală (romană!) poate primi expresii matematice din cele mai simple și explicite; astfel, media unghiului la buză, pentru piese anterioare anului 600, este următoarea: 94,2o Ucraina, 96,3o Polonia, 98o Slovacia, 98,6o Cehia (p. 86). A vorbi despre cultura Praga în termeni generici, cu referire la întreaga lume slavă, înseamnă escamotarea specificului regional și compromiterea șanselor de descifrare a unor procese istorice, inclusiv premiza unor definiții grosiere de genul toată ceramica lucrată cu mâna este «Praga». Slovacia este de asemenea teritoriul unde se produce mai întâi trecerea la ceramica lucrată pe roata lentă, încă de la sfârșitul sec. al VI-lea, cu tendințe de generalizare în a doua jumătate a veacului următor, adică cu unul la două secole înaintea Poloniei și Ucrainei. Bazinul mijlociul al Dunării pare arealul care generează fenomenul trecerii la producția ceramicii modelate pe roata cu mișcare discontinuă. În același timp, se produce o maturare a formelor ceramice, spre același model al oalei romane. Luând drept criteriu același unghi la buză, el crește de la 98o la 115,5o, în a doua jumătate a sec. al VII-lea (p. 87).

Constatarea dominației unor grupe morfologice de sorginte romană nu produce contestarea apartenenței triburilor slovace la lumea slavă primitivă, ci subliniază importanța substratului neslav la configurarea culturilor locale; de altfel, analogiile spre Ucraina centrală și de sud nu sunt absente, pentru ceramica slovacă (p. 89).

Din Polonia (PARCZEWSKI 1993) sunt studiate două areale distincte: cel de sud (Cracovia și împrejurimi) și cel de sud-est (Lublin și valea San), pentru a pune în evidență specificitățile locale. Cele mai apropiate relații ale ceramicii poloneze se înregistrează cu ceramica din Slovacia de vest, cu cea tip Praga (în sens restrâns), dar și cu tipurile Penkovka; analogiile cu Ucraina centrală sunt în schimb destul de scăzute (la nivel de circa 1/3 față de anterioarele), ceea ce împinge termenii teoretici comuni (cei ai genezei slave) cu câteva secole în urmă, fiindcă nu poate fi identificat un nucleu comun, la nivelul secolelor V-VI (p. 90). Influențele ucrainiene (tip Korceak) sunt identificate mai mult în arealul de SE (ceea ce este natural) și se produc definiții morfologice net distincte între tipul polonez (Cracovia) și ceramica tip Korceak, pe baza diferențelor de plasare, pe înălțime, a dimetrului median (mai înalt la tipul ucrainian, v. p. 91).

Chiar dacă Ucraina centrală se află la originea istorică a triburilor slave (GIMBUTAS 1971), în secolul al VI-lea poziția sa este mai degrabă periferică, iar ceramica reflectă această poziție excentrică: o pătrime din formele tip Korceak (RUSANOVA 1973, piesele din sec. VI-VII) nu au analogii în restul lumii slave, iar dacă am scoate Rașcovul din calcul, situația ar fi mult mai rea; analogiile cu Polonia se reduc la 16%, iar cu grupul Penkovka la 8% (p. 92). Ceramica central și nord-ucrainiană este în general foarte omogenă, reflectând un mediu închis, departe de marile mișcări de populație, și are caractere morfologice foarte precise: unghiuri modeste (în special cea foarte timpurie), o deschidere mare a gurii, un diametru median foarte înalt.

Cele mai bune analogii ale ceramicii Korceak se leagă de așezările bucovinene de la Rașcov (BARAN 1988). Este interesant de observat însă că reciproca nu este adevărată (paradoxul se explică prin diversitatea mult mai mare a siturilor de pe Nistru). Analogiile cele mai numeroase ale Rașcovului se îndreaptă spre zona slavă alăturată, respectiv Polonia de SE (36,8%), urmând, în ordine, Slovacia de vest și Ucraina, Praga și Polonia de sud, arealul Pekovka și, la sfârșit (!), Codân, cel aflat la numai câteva zeci de km. (5,3%, v. p. 94). Rașcov este cel mai cosmopolit mediu din întregul areal slav. Apartenența sa la lumea slavă nu este contestabilă, dar faciesul este unul absolut original, la geneza lui jucând un rol important și factorii culturali de continuitate, respectiv daco-carpici și probabil sarmatici. Rașcovul se particularizează, în lumea slavă, nu numai printr-o configurație inconfundabilă a piciorului, dar și prin capacități medii ale vaselor care caracterizează lumea romanică, inclusiv cea din Câmpia Română, și nu cea slavă (pentru care capacitățile medii sunt cu cel puțin 50% mai mari, iar cele din Ucraina cu peste 90% mai mari, v. p. 94).

Sistemul de capacități reprezintă de altfel singura punte dintre Rașcov și Codân (RUSANOVA & 1984). În ciuda distanței geografice mici care le separă, cu greu se pot imagina peisaje morfologice mai diferite. Nimic din deschiderea internaționalistă a Rașcovului nu se întâmplă la Codân. Acest din urmă grup de situri se află lateral față de principalele direcții de mișcare a populațiilor, retras spre munți, ceea ce face ca mediul cultural să fie închis, conservator. Codân moștenește Cultura Tumulilor Carpatici și, deși descrie decăderea generală a meșteșugului olăriei, păstrează tradiții locale puternice; analogiile sale sunt legate aproape exclusiv de extensia primitivă a Culturii Tumulilor, respectiv aproape 39% pe direcția Polonia (ambele areale). Analogiile cu apropiatul Rașcov se reduc la 11%, iar restul lumii slave pur și simplu absentează (p. 96)! Am inclus obiectivul în seria ceramicii slave de referință doar fiindcă situl este considerat astfel. Ar trebui însă să vorbim despre aspectul cultural Codân, ca despre un succedaneu al vechii civilizații costoboce.

Cele două mari obiective, de la Rașcov și Codân, completează un tablou năucitor al Bucovinei, fiindcă cele 5 situri analizate au caracteristici absolut distincte. Bucovina este o paradigmă a migrațiilor, respectiv a diversității culturale, acesta fiind motivul pentru care această lucrare dedicată Câmpiei Române a dezvoltat subiectul.

Seria lumii slave este încheiată cu un alt areal cultural a cărui apartenență la lumea slavă este discutabilă: cultura Penkovka (RUSANOVA 1976), atribuită uniunii tribale de stepă a anților (TEODOR D. 1993, 1994). Rata de integrare a formelor Penkovka în lumea slavă este de numai 42%, ceea ce mă scutește de comentarii. Grupul cultural se originează (cel puțin sub aspectul ceramicii) în elementele arhaice din substratul culturii Cerneahov (sarmatice, mai ales, v. p. 98). Acest termen comun cu societățile pericarpatice face ca diferențele piesă de piesă să fie aproape inoperabile, cel puțin pentru tipurile fără aspect bitronconic. Judecata globală a inventarului unui coplex/ orizont este, de altfel, un deziderat metodologic general, susținut de-a lungul întregii lucrări.

MAI DEPARTE, SECȚIUNEA III