REZUMAT secțiunea IV

REZUMAT

(continuare)

Secțiunea a IV-lea vizează în mod direct și frontal ceramica Ipotești-Cândești, tratând pe orizontală aspecte ținând de fabricație, decor, morfologie, capacitatea vaselor și funcționalitatea lor.

Capitolul 11 este dedicat fabricației și începe cu aprecieri asupra pastei ceramice. Vechea schemă, cu două areale geografice, Cândești cu cioburi pisate și Ipotești fără cioburi pisate în compoziția pastei, este înlocuită cu o scală ceva mai fină: aspectul Târgșor cu cioburi frecvente și grosiere (caracterizând mai ales nordul Munteniei); aspectul Străulești cu prezența sporadică a cioburilor pisate de mici dimensiuni și prezența sporadică a angobei (caracterizând siturile bucureștene, dar nu și Radovanu, de pildă); aspectul Dulceanca fără cioburi pisate în pastă, eventual cu exces de nisip (mai ales în perioada inițială), cu angobă aplicată sistematic (p. 162-164). Este de observat că în general aceste tipuri de fabricație au legătură cu tradiția istorică a acestor teritorii. Tipul de pastă din Oltenia este similar cu cel din vestul Munteniei, însă apar și mențiuni ale utilizării cioburilor pisate. În tradiția secolelor anterioare, utilizarea acestui tip de fabricație nu este cunoscută în Oltenia, orizontul cel mai timpuriu din secolul V pare să nu cunoască fenomenul, apariția ei datorându-se probabil unor elemente emigrate (forme ale aspectului Târgșor au fost deja identificate la Vadu Codrii și Făcăi). Schemele prezentate sunt susceptibile de detaliere, în cazul în care fabricația va face obiectul unor studii sistematice. Este de menționat că studiul fabricației ceramicii de la Gropșani a produs răsturnarea cronologică a termenilor, în ordinea Gropșani B Gropșani A (p. 165).

În privința tehnicilor de modelare, sunt refuzate rafinamentele de genul ceramică lucrată cu mâna și îndreptată la roată sau roată rapidă încetinită; sunt angajate în schimb noțiunile relativ abstracte de roată rapidă (pentru cea cu rotație continuă) și roată lentă (pentru cea cu mișcare discontinuă, de tip balans), deși folosirea unui asemenea instrumentar este doar presupus de autorii rapoartelor, semnificând, la nivel obiectiv, constatarea striurilor de rotație (sau nu), buna simetrie bilaterală (sau nu). Pentru secolul al VI-lea este puțin probabil să se fi folosit efectiv roata discontinuă; la actualul nivel al informațiilor, presupun că pasta ceramică a olăriei lucrate la roată lentă are sortare foarte slabă, ceea ce face ca modelarea la turație mare să fie imposibilă; aceasta este explicația motivului pentru care olăria din această categorie este mai rar decorată, iar tipurile decorative sunt mai simple (este imposibil de trasat o incizie frumoasă pe o pastă cu pietre). Faptul rămâne însă de confirmat. În privința evoluțiilor în cadrul culturii Ipotești-Cândești, schema este trecerea de la predominarea modelării cu ajutorul roții (adică situația din culturile anterioare) la modelarea manuală (sau tehnica arhaică), ca expresie a crizei societății locale, dar și a prăbușirii organizării meșteșugărești pe spații largi. Dincolo de schemă, evoluția nu este nici rectilinie, nici omogenă în toate micro-regiunile de referință. Pe aceleași paliere cronologice, angajarea roții olarului pare să descrească de la vest la est și de la sud la nord. Nici cronologic procesele nu sunt liniare. Partea finală a secolului al V-lea reprezintă o perioadă de convalescență, atât pentru societate cât și pentru organizarea serviciilor meșteșugărești. Vârful calitativ al producției ceramice se presupune a corespunde vârfului circulației monetare, respectiv deceniul 3 ale veacului VI. Urmează o nouă decădere, a cărei punct final îl reprezintă părăsirea completă a producției meșteșugărești, la finalul veacului al VI-lea, procesul de adoptarea al roții lente (probabil în cadrul producției casnice) durând mai multe decenii. Cauzalitatea acestor fenomene cred că este prea evidentă pentru a fi expusă aici (p. 167-168).

Un aspect particular al modelării ceramicii este grosimea pereților recipientelor (tratată ca mărime relativă, funcție de mărimea recipientului). S-a vehiculat timp de decenii ideea că ceramica slavă este mai prost modelată, deci cu pereți mai grosolani, numeroase identificări urmând acest criteriu. Se demonstrează cu cifre (medii de la sute de piese) că ne aflăm în prezența unui mit științific, în special vorbind despre modelarea bazelor de vas (p. 168-169).

Discutând despre fabricație, am ajuns la cuptoarele de olar. Pentru secolul al VI-lea, în Muntenia, cunoaștem mai multe. Despre unele practic doar am auzit (Budureasca, Dămăroaia), altele au funcționalitate îndoielnică (Băleni, Sf. Ioan cel Nou, inclusiv cuptorul perfecționat de la Radovanu). Rămâne exemplarul de la Dulceanca I, ceea ce nu e nici rău nici bine, luând în considerare alte orizonturi culturale, mai puțin barbare (cultura getică, v. TROHANI 2000). Avem de adăugat cuptorul de la Mărăcinele, în Oltenia, de tip profesional (cu placă perforată). Nu se cunosc gropi arse, dar unele tipuri de cuptoare casnice (mai ales cele cu horn) puteau folosi alternativ și unor astfel de scopuri (p. 169-170).

Consider că cunoașterea cuptoarelor de olar constituie un obiectiv secundar. Adevărata sursă a cunoașterii tehnologiei este un material extrem de frecvent: cioburile ceramice. Observațiile sistematice pe aceste obiecte (culoare, consistență, compoziție, etc.) și analizele de laborator pot spune destul exact ce tip de instalație s-a folosit. Sistemul Compas nu a înregistrat tipul de ardere (oxidant/ reducător), fiind o informație redundantă; s-a înregistrat numai culoarea. Pe această linie se recomandă renunțarea de descrierea unor nuanțe rafinate și angajarea culorilor de bază (gălbui, roșiatic, brun), pe cât posibil determinate după spărtura proaspătă. De-a lungul evoluției culturii Ipotești-Cândești se observă, ca tendință statistică, trecerea de la nuanțe roșcat-cenușii, la cărămiziu intens (reflectând un vârf de condiție tehnică), perioada finală fiind caracterizată de nuanțe de brun. Aceste diferențe nu au conținut cultural, ci reflectă condițiile tehnologice variabile ale producției ceramicii (p. 171).

Capitolul 12 este dedicat mijloacelor și tehnicilor decorative. În privința frecvenței decorului funcție de tehnica de modelare, ceramica arhaică este mult mai rar decorată, cifrele oscilând nesemnificativ sub 10%. Variabilitatea decorării ceramicii modelate la roată este mult mai mare, părând a fi dependentă de calitatea fabricației; astfel, numai 30-40% din această specie este decorată (cvasi-exclusiv prin incizie) pentru perioadele inițiale și finale (cu mențiunea că etapa finală nu are această specie), în timp ce pentru situri databile cu probabilitate la mijlocul intervalului rata recipientelor incizate crește ân jur de 80%. Repet aici că sortarea pietrișului și calitatea decorului sunt direct proporționale, ceea ce explică lipsa tentativelor de înfrumusețare pentru ceramica de proastă calitate (p. 173-174).

Pentru siturile timpurii, nu numai raritatea decorului este caracteristică, dar și simplitatea lui (linii orizontale incizate, de multe ori simple, cel mai obișnuit pe umeri); excepții există și nu trebuie să alarmeze (toate afirmațiile au înțeles statistic); decorul involuntar este o altă trăsătură timpurie. Într-o perioadă mai aproape de centrul intervalului, se recurge tot mai mult la canelură, accidental și la coastele orizontale, ca semn al unei influențe sud-dunărene; în același timp, însă, se profilează și tendința aglomerării decorului, prin apariția mai multor registre și a unui al doilea motiv (de obicei cel în val orizontal), fenomen care nu se mai datorează unor influențe din vecinătatea romană imediată, ci reprezintă o influență în creștere progresivă a regiunilor de la Dunărea mijlocie (Illyria). În partea a doua a intervalului, se remarcă o renunțare la canelură în favoarea inciziilor multiple, continuând tendința de aglomerare și dezorganizare a spațiului decorat. Aceste influențe dunărene sunt mai accentuate în teritoriile vestice. Alternanța val-orizontale (scenariul dunărean cel mai tipic) pare să fie modelul covârșitor în special în zona Porților, zonă despre care avem însă aproape exclusiv relatări (175-177).

Aproape jumătate din ceramica arhaică decorată imită în limitele posibilităților tematica decorativă a ceramicii de atelier. Dintre celelalte șabloane (este traducerea urâtă a lui pattern), cazul cel mai frecvent îl reprezintă buzele alveolate (cu varianta mai puțin tipică a crestăturilor). Acest decor apare din siturile cele mai timpurii, inclusiv pe ceramica lucrată la roată. În ordinea frecvenței, urmează crucile desenate pe pasta moale (de multe ori în varianta gamată). Motivul este rar peste tot, însă apare practic în toate siturile cercetate temeinic. Semnificația acestor semne vis-à-vis de credința creștină este discutabilă (pentru crucile gamate exclus), însă este un fapt că acest simbol caracterizează arealul Dunării de Jos și nu teritoriile slave primitive (situație căreia îi corespunde topografia cruciulițelor de bronz și a tiparelor). În fine, o ultimă categorie se referă la semnele alfabetiforme (foarte rare), pe care le-am interpretat în sensul paragrafiei (reprezentând, pe scurt, imitarea rituală a scrisului; p. 179-181).

Capitolul 13 morfologie alfa-numerică aduce în discuție trei aspecte: accidentele morfologice, morfologia buzelor și morfologia bazelor de vas.

Accidentele morfologice caracterizează modelajul de calitate, pe roată de turație mare și cu pastă fină. De aceea ele sunt practic absente în producția unor societăți care nu au avut astfel de experiențe. Cele mai frecvente sunt nervurile, discontinuitățile și pragurile, marcând cel mai adesea linia care separă gâtul de corp. Asemenea evenimente sunt obișnuite pe ceramica din loturile de control Chilia-Militari, Cerneahov sau roman tîrziu; în siturile din Câmpia Română numai 5,4% din piese mai păstrează memoria modelării avansate, între care însă și un număr surprinzător de mare de oale modelate arhaic (ceea ce, evident, este foarte greu), mărturisind fie și atât de imperfect modelele culturale generatoare (p. 183-184).

Concluzia principală a studiului morfologiei buzelor de vas este dezamăgitoare. Secțiunea buzelor este departe de a fi atât de relevantă pe cât și-ar dori arheologii (care ratează astfel beneficiul obiectului cu frecvență maximă), variabilitatea fiind foarte mare și, în bună măsură, o semnătură personală și mai puțin una culturală. Dezamăgirea este legată de posibilitățile limitate de a pune în evidență evoluții cu sens, sau identificarea unor caracteristici zonale, ceea ce nu înseamnă că nu se pot face distincții între culturi diferite (problema este că aceste diferențe sunt mult mai ușor de evidențiat prin alte mijloace). O observație care pare adevărată este simplitatea relativă a morfologiilor din siturile bucureștene (comparativ cu arealele vestice), ceea ce se armonizează cu simplitatea decorului. Unele forme amintesc și strămoșii mai elaborați, cât și analogiile contemporane mai justificate, precum buzele în S, asociate în mod normal capacelor (obiect care lipsește aproape cu desăvârșire); astfel de configurații sunt mai frecvente la jumătatea intervalului (p. 185-186).

Morfologia buzelor ceramicii modelate manual din zona pericarpatică și Ucraina centrală relevă diferențe apreciabile; caracteristice primei zone sunt buzele îngroșate, cele în S și cele ușor teșite, în timp ce, pentru a doua zonă foarte caracteristice sunt buzele tăiate. Diferențe și mai ilustrative apar în privința cartierului buzei, aspect comun cu cel morfologic general (formele de tradiție romană sunt mult mai modulate, mai arcuite; p. 187-188).

Studiul bazelor de vas arată că fundurile ogivale nu numai că nu sunt caracteristice ceramicii slave (cum s-a tot spus), dar sunt foarte caracteristice ceramicii autohtone, inclusiv aceleia realizate pe roată. Aceasta nu este o caracteristică moștenită din civilizația romană, ci o amintire a practicilor meșteșugărești ale geto-dacilor. Conformațiile cele mai obișnuite sunt cu exterior plat, cu puține excepții, inclusiv pe ceramica de atelier. Alături de observațiile făcute pe decor, aceste concluzii descurajează ipotezele că meșterii olari ar avea legături semnificative cu civilizația sud-dunăreană (p. 188-189).

Capitolul 14, de morfologie analiticã numericã, este cel care presupune aparatul tehnologic cel mai complex și prelucrãrile cele mai dificile. Studiul are la bază, în primă instanță, o clasificare în cascadă a formelor cunoscute (inclusiv unele jumătăți de vas, posibil de clasificat), respectiv alcătuirea unor tipologii de sit, ale căror medii sunt folosite mai departe pentru o clasificare regională, care să cuprindă în același nomenclator toate formele Ipotești-Cândești (p. 191-192).

Această clasificare regională este folosită, la rându-i, pentru alcătuirea unei înserieri a siturilor studiate (Anexe, secțiunea V, tabelul E.1.), pentru a sesiza asemănările și deosebirile în ce privește compoziția inventarului ceramic. Seria este condusă de cele două așezări de la Gropșani, urmând așezările de la Dulceanca, Soldat Ghivan, Ciurel, Budureasca, Vadu Codrii, Străulești, Sărata Monteoru, Cățelu Nou, Târgșor, Băleni. Cu excepția capului de serie, ales deliberat, ordinea siturilor în serie este determinată strict de grupele morfologice pe care le au, înserierea realizându-se pe principiul diferenței celei mai mici. O primă observație importantă este că siturile de la Gropșani sunt foarte omogene, întâlnindu-se numai 6 grupe (sau subgrupe). Acestea 6 grupe reprezintă pe ansamblu numai 13,3% din entitățile seriei (45 de grupe și subgrupe), însă concentrează o treime din piesele culturii Ipotești-Cândești, întâlnindu-se, în număr mare, și la Dulceanca, Ciurel, Soldat Ghivan sau Vadu Codrii (și, accidental, la Budureasca). Cu excepția unei grupe puțin numeroase (și fără analogii în Muntenia), grupele definitorii pentru Gropșani au o indiscutabilă morfologie romană. Acesta este motivul pentru care afirmam, în introducere, că cultura Ipotești-Cândești nu poate fi discutată fără Oltenia; acestea sunt grupele numeric dominante (deci ca număr total de piese), dând și caracterul cultural dominant al întregii culturi (p. 193).

Lucrurile stau asemănător pentru următorul calup de grupe (8), care sunt caracteristice la Dulceanca (dar absentează la Gropșani); și aici densitatea de piese este peste medie (17,8% din grupe adună 26,8% din material). Și de acestă dată analogiile se îndreaptă spre Soldat Ghivan, Ciurel și Budureasca, adăugându-se Străulești. Cele 8 grupe nu mai au însă o descriere culturală omogenă; 3 dintre aceste grupe par a avea o sorginte romană (mecanismele de adjudecare sunt, desigur, cele două tipuri de analogii discutate, absolute și relative), alte 3 grupe sunt de origine geto-sarmatică (o categorie indistinctă folosită pentru întreaga serie, fiindcă, la nivelul sec. VI, elemente de origine getică și sarmatică sunt greu de diferențiat), iar două grupe sunt originate în aspectul Târgșor (implicând probabil o deplasare de populație, în a doua jumătate a intervalului, sesizată și pentru Oltenia). Pe ansamblu, siturile de la Dulceanca au o predominanță culturală romană (circa două treimi), în timp ce vechilor componente locale (getice, în esență) le rămâne cealaltă treime (p. 196-198).

Pe cât ne deplasăm spre est, componenta culturală romană se diluează. La Soldat Ghivan un sit cu forme frumoase, totuși elementul roman nu mai reprezintă decât circa două cincimi, la paritate cu elemente de sorgite carpică (aspectul Străulești), ultima cincime fiind reprezentată de componenta geto-sarmatică (p. 198-199). Așezarea de la Ciurel se caracterizează printr-o mare izolare, grupele sale neavând corespondent, adeseori. Chiar grupele de presupusă origine romană sunt grupe degenerate (majoritatea, nu toate), fără analogii directe; paradoxal, acestea alcătuiesc o mare majoritate, componenta post-carpică fiind absentă (în ciuda bunei prezențe în zone limitrofe!), iar componenta geto-sarmatică fiind palidă (aproximativ o pătrime). În ciuda faptului că lotul de forme analizabile de la Ciurel este cel mai mare, situl are rata de singularitate cea mai semnificativă (o treime din forme nu se regăsesc pe alte situri din Muntenia, însă, egal, nici în lumea slavă). Cele mai strânse legături morfologice ale Ciurelului se îndreaptă spre Dulceanca II, deși nu se poate vorbi de apartenența culturală a sitului de pe Dâmbovița la grupul de pe Burdea. Situația de la Ciurel sugerează că elementele post-carpice au granița între Colentina și Dâmbovița, ceea ce va fi de verificat pe alte situri (eventual Militari); dacă acest fapt se va verifica, va putea fi formulată ipoteza unei granițe politice, tăind în două teritoriul de astăzi al Bucureștiului (p. 199-200).

Budureasca realizează echilibrul perfect între elementele culturale presupuse de origine romană, geto-sarmatică și carpică. Acest peisaj este unic în Muntenia. Pentru ca amestecului să nu-i lipsească sarea, a fost identificată o formă care, foarte probabil, provine din îndepărtata cultură Kolocin (la Niprul mijlociu). Nu numai originile sunt diverse; analogiile siturilor de la Budureasca adresează practic toate zonele majore: Oltenia, Dulceanca, siturile de la București (Soldat Ghivan și Ciurel își găsesc astfel un punct comun!), Sărata Monteoru (p. 201). Caracterul de sinteză, dar și de refugiu, a văii Budureasca, este evident; în afara acestei explicații, deschiderea culturală a unor așezări foarte izolate nu ar avea nici o explicație.

Cele două așezări de la Măicănești și Lunca, împreună cu cea de la Cățelu Nou, repezintă aspectul Străulești. Definiția cea mai simplă ar descrie un echilibru al formelor de tradiție carpică (modelate exclusiv manual) și geto-sarmatică (unele realizate cu roata), cât și prezența sporadică a formelor de tradiție romană. Romanizarea pare să se rezume, pentru aspectul Străulești, la achiziționarea unor recipiente produse de meșteșugari de școală romană. Formele romane nu par asimilate, fiindcă nu au replici pe ceramica de tehnică arhaică (p. 201-202).

Despre situația confuză a grupelor mofologice de la Sărata Monteoru am mai amintit în acest rezumat. Formele adresează diverse situri din Muntenia (nu însă din Oltenia!), însă ratele de incidență sunt scăzute (sub 20%; p. 202). Am să anticipez aici ideea din Concluzii, spunând că, deși ceramica de la Sărata Monteoru nu poate fi arondată culturii slave primitive, ea nu face casă bună nici cu ceramica culturii Ipotești-Cândești, originile sale fiind de căutat, probabil, în Moldova sudică (puțin cunoscută, însă). Cu titlu anecdotic, să remarcăm că ceramica slavă de la Ciurel nu are nici o legătură cu ceramica slavă de la Sărata Monteoru.

Un ultim subcapitol se ocupă de comparația directă a grupelor din Câmpia Română (notate CR) cu cele slave primitive (notate CSV). Un prim experiment îl constituie continuarea procedurii clasificării în cascadă, folosind grupele CR și CSV. Scopul este de a pune în lumină analogiile, respectiv posibilele influențe (sau, de ce nu, paralelismele culturale). O primă concluzie este că cele două serii de fapte culturale nu au multe în comun. Din peste o sută de entități analizate, probleme de identitate, deci intersectări de definiții morfologice, au fost surprinse în numai 13 cazuri (10 din Câmpia Română, 3 slave). Intersectările de caracteristici, pentru produse dezvoltate în teritorii alăturate, nu sunt de natură nici să surprindă, nici nu presupun, mecanic, o influență directă, cu atât mai puțin o migrație". Totuși, o analiză amănunțită a pus în evidență câteva grupe pentru care influența directă a slavilor nu se exclude: grupa CR_07B (rară: un exemplar la Străulești, un exemplar la Budureasca), complicata grupă CR_14B (patru exemplare, din care unul pe roată rapidă, de bună ținută tehnică; nu exclud cu totul ca meșterul să fi urmat modele la comandă), grupa CR_25 (un singur exemplar, tot de la Sărata Monteoru!); se adaugă grupa CR_21, care aparține culturii Kolocin, deci unor elemente la remorca slavilor. Dintre grupele slave cu dificultăți de identitate se numără, nu întâmplător, cea mai importantă dintre toate, CSV_08A, oala slavă de vest, grupa CSV_10D (izolată, numai Slovacia, specificități exclusiv post-romane) și grupa CSV_13 (reprezentând un vas izolat de la Hucea, din Basarabia, exprimând probabil experiențe locale; p. 205-206).

Capitolul 15 se ocupă de olăria Ipotești-Cândești în termenii studiului de capacitate. Este iluzoriu să clasificăm mărimea oalelor după diametrul la gură (recipiente cu același diametru pot avea volum foarte diferit). Utilizatorii erau interesați, neîndoielnic, de capacitatea (și forma) unui recipient. Dimensiunile absolute medii ale recipientelor ceramice fac obiectul studiului; subsidiar, ne interesează dacă din acest studiu poate rezulta organizarea capacităților pe clase de capacitate, care să aibă caracter sistemic (subdiviziuni și multipli).

Ipotetic, grupele morfologice sunt specializate pe tipuri de activități; această ipoteză nu a putut fi probată mulțumitor decât pe lotul ceramic de la Gropșani, care devine, și sub acest aspect, un lot-etalon. Astfel, trei grupe morfologice și-au concentrat cifrele în jurul standardelor romane pentru solide (grâne, respectiv modius, semi-modius și un sub-multiplu), două grupe s-au adunat în jurul etaloanelor romane pentru lichide (congius, o jumătate din această măsură, respectiv un triplu-congius), în timp ce două grupe sugerează existența unei măsuri de 5 litri (cu submultiplu). Nu cunoaștem semnificația, numele și utilitatea acestei ultime măsuri, dar testele făcute pe loturi romane, pentru comparație, au confirmat tendințele de concentrare în jur de 5 litri (sau multipli; v. p. 208-209). Studiul jumătăților de vas inclusiv a celor neclasificate morfologic a fost necesar pentru completarea informațiilor despre capacitățile utilizate în așezările de la Gropșani, găsind astfel unități de măsură absente pe lotul vaselor întregibile. Studiul jumătăților de vas s-a demonstrat necesar inclusiv în cazul loturilor numeroase, cum este cel de Ciurel.

Pe loturile muntene specializarea grupelor morfologice în clase de capacitate de același fel (solide, lichide, sau grupa de 5 litri) nu a mai putut fi evidențiată. Locuitorii din Muntenia, deși par sã producă inclusiv cu mâna vase cu capacități relativ controlate, au piedut specializarea funcțională a unor forme; acesta este un aspect conex al simplificării peisajului funcțional (discutat în capitolul următor). Nu este exclus ca măsura de capacitate a vasului (nerecognoscibilă după forma vasului) să fi fost inscripționată pe vas, într-un fel anume, eventual cu o vopsea puțin persistentă. Tentativele de spargere a codului (la nivelul decorului, a formei buzei) nu au produs rezultate (p. 211; v. și capitolul următor).

Tabelul de frecvență a claselor de capacitate (p. 212) face diferența între teritoriile slave și siturile Ipotești-Cândești (acestea din urmă au preferință pentru grupe mai mici), în al doilea rând arată diferențele între siturile timpurii și cele târzii; primele sunt caracterizate de o paletă mai largă de opțiuni, de un relativ echilibru între vasele de capacitate mijlocie-mare (6, 8 litri) și cele de capacitate mijlocie-mică și mică (3,2 l. și mai mici); cele din urmă abandonează vasele mari (cu excepția celor de provizii) în favoarea celor mici. Rezultatul este mediile de sit (nivel) scad (în ciuda vaselor de mare capacitate). Interpretarea istorică este că, pe fondul diminuării resurselor, acestea sunt tot mai puternic centralizate, pentru a asigura supraviețuirea comunității (p. 213).

Capitolul este încheiat de două tabele (pentru ceramica arhaică, respectiv ceramica de atelier) care centralizează mediile diametrelor la gură și volumele superioare, pentru câteva situri din Câmpia Română, împreună cu date de referință din alte culturi (locale-antice, sau slave). Sunt de evidențiat câteva concluzii: volumul mediu al recipientelor culturii Ipotești-Cândești reprezintă numai 2/3 din volumul recipientelor din teritoriile slave primitive, în schimb este similar lotului de ceramică arhaică de la Capidava (sec. VI), similitudine care nu se oprește la nivelul diametrului la gură, a volumului superior, ci se extinde la nivelul proporției reprezentate înălțimea superioară în înălțimea totală, deci a modului de compunere a volumului. În fine, este de subliniat natura constructivă similară (dimensiuni, proporții) a celor două specii tehnice ale culturii Ipotești-Cândești. Datorită tendinței de scădere a dimensiunilor, de-a lungul secolului al VI-lea (ca tendință generală), cele două tabele pot fi interpretate și ca sugestii de ordonare cronologică, începând cu Ipotești și Gropșani și încheind cu Șuvița Hotarului, Vadu Anei și Vadu Codrii (p. 214).

O discuție serioasă asupra claselor de capacitate a recipientelor ceramice duce inevitabil spre aproximarea resurselor alimentare, a tendințelor demografice, a politicii de stocare, motiv pentru care sunt asociate probleme exterioare subiectului ales. În judecarea capacităților de stocare trebuie luate în discuție și gropile de provizii (inclusiv cele din locuințe), dar și unele dotări speciale, precum cuptoarele cu horn (foarte probabil utile pentru uscarea cerealelor), ceea ce conduce la aceeași concluzie: rezervele comunităților sunt în continuă diminuare, spre finalul secolului al VI-lea (p. 215-216).

Secțiunea ceramicii se încheie cu capitolul 16, dedicat aspectelor funcționale ale recipientelor. Sub raport teoretic, clasarea unui recipient în clasa farfurie, strachină sau castron ar trebui să fie rezultat al investigației morfologice (simțindu-se nevoia unor reguli, respectiv limite pentru fiecare definiție). În practică, obiectele sunt denominate intuitiv, prin prisma experienței personale (de acasă). Tentativele de comparare obiectivă a spectrului funcțional a recipientelor din diverse situri se lovește de subiectivismul clasărilor. Morfologia numerică este singurul răspuns adecvat dezordinii din domeniu. Funcționalitatea vaselor ceramice nu poate fi începutul studiului ceramic, ci sfârșitul, fiindcă în judecata funcțională avem nevoie de toate celelalte informații (fabricație, decor, morfologia buzelor, morfologie generală, capacitate; p. 218).

Situația funcționalității ceramicii pentru evul mediu timpuriu este, de departe, cea mai grea, fiindcă cvasi-absența unor forme clasice (e.g. urcior, cană, castron, etc.) face dificilă recunoașterea funcțiunilor. Un studiu mai detaliat există numai pentru siturile de la Dulceanca; situația din celelalte situri foarte asemănătoare este apreciată global.

În cultura Chilia-Militari oala-borcan reprezenta între 47% și 57% din inventarele ceramice; în aspectul cultural Cireșanu aceste cifre cresc pe intervalul 67-71%; în cultura Ipotești-Cândești oala-borcan ajunge să reprezinte între 70 și 90%. Tendința de simplificare a spectrului funcțional reflectând fenomene de criză socială și sărăcie cronică este deci un proces istoric mai vechi; el este paralel degradării calității vieții în lumea romană, observabil cu acuitate în special în ultima jumătate a secolului al VI-lea. Degradarea accelerată se produce, aproximativ în același timp, și în Câmpia Română. Dacă oala-borcan reprezintă numai aproximativ 70% din inventarul ceramic în orizontul Gropșani B și Dulceanca IV (cele mai timpurii, din zonele lor și dintre siturile analizabile), pe palierul următor, aproximativ la jumătatea intervalului, avem 76,5% la Dulceanca II și 82% în orizontul Gropșani A (este cel cu predominarea ceramicii lucrate la roată!), în jur de 80% pentru Soldat Ghivan și orizontul Ciurel B (mai timpuriu), iar spre finalul intervalului 87% la Ciurel A și peste 88% la Dulceanca I. Pentru siturile aspectului Vadu Codrii oala-borcan pare să devină obiectul exclusiv! (vezi tabelul de la p. 227)

O evoluție surprinzătoare prezintă tipsiile. Vârful de grafic este la Gropșani (orizont B), unde reprezintă aproape 22% din inventarul ceramic (frecvență unică, de neîntâlnit în lumea slavă!). În restul siturilor frecvența obișnuită este între 4 și 10%, cu tendință de scădere spre sfârșitul intervalului (la Dulceanca I 1 %). Până acum nu a fost găsit nici un exemplar în aspectul cultural Vadu Codrii. Frecvența acestor piese în lumea slavă, este timidă în secolul VI, crescând peste tot în secolul VII. Etiologia piesei pare multiplă (există în orizonturi foarte timpurii în Ucraina, dar și în Câmpia Română); evoluția ei istorică urmează drumuri diferite: în descreștere pentru Câmpia Română, în creștere pentru teritoriile slave (p. 227).

Nu există nici o amforă întregibilă, fiind descoperite numai fragmente în poziție secundară, altfel spus rezervele erau ascunse (în afara așezărilor, fiindcă nu au fost descoperite nicăieri). Vârful importurilor este relativ timpuriu (Dulceanca IV) și este desincronizat față de vârful producției ceramice locale (care se înregistrează în generația următoare respectiv Gropșani A și Dulceanca II). O altă observație interesantă este relativa complementaritate a amforelor și a vaselor de provizii (siturile cu amfore nu au vase de provizii și invers; regula nu se aplică în arealul Vedea; p. 228).

Despre celelalte utilitare (castroane, căni, capace, sau chiar un opaiț majoritatea produse arhaic) se poate spune, pa ansamblu, că sunt apariții sporadice, dar relativ generalizate; altfel spus, sunt foarte rare, dar de găsit în fiecare micro-regiune. Absența unuia sau altuia dintr-un sit sau altul pare mai mult un joc al hazardului (statisticile noastre nu reflectă totalitatea ceramicii din așezările cercetate). Raritatea lor face ca funcționalitatea lor firească (a numelui) să fie contestabilă, tipul de distribuție apropiindu-se mai mult de genul de obiecte cultuale (p. 229).

O caracteristică a culturii Ipotești-Cândești este frecvența relativ mare a vaselor miniaturale. Frecvența acestor piese este sensibil mai mare în Câmpia Română decât în teritoriile slave primitive, caracteristica fiind moștenită din culturile anterioare, Chilia-Militari și Cerneahov. Având în vedere istoricul pieselor miniaturale, cel puțin unele au funcțiuni simbolice (p. 229).

MAI DEPARTE, SECȚIUNEA V