CRONOLOGIA... 600-626

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

IARNA 599-600. Retragerea lui Comentiolus (Theoph. Sim. VIII.4). Mauricius dorea din nou pace cu avarii. În consecință - Priscus este destituit, fiind un general de război, nu unul de pace. Prezența trupelor bizantine la Dunărea mijlocie devenise nu numai inutilă, dar chiar riscantă, într-un teritoriu controlat de inamic, la venirea iernii. Ce știm este că generalul rămas la comandă ajunge la Novae (cel thracic). Cum? Probabil tot pe limes-ul Cazanelor. Dacă ar fi venit pe drumul normal (Horreum Margi - Naissus - Serdica) nu ar fi avut rost să se întoacă la Dunăre pentru a ajunge la Philipopolis[139]. Ajuns la Novae, Constantiolus nu urmează calea cea mai scurtă și ușoară (Nicopolis ad Istrum - pasul Kotel - Adrianopolis), deși se grăbea să ajungă la Bizanț - spune cronicarul. Din contră. Armata se întoarce spre vest, pentru a putea apuca pe calea lui Traian (v. Harta 12), un drum părăsit, neumblat de nouăzeci de ani. Generalul nu ascultă de băștinași și face o excursie montană, pe poteci înzăpezite, cu o armată bine echipată de vară; nefiind Hannibal - experiența e penibilă. Ajunge însă la Philipopolis, cu o trupă în pragul răscoalei.

De ce se întâmplă toate acestea? Comentiolus nu este omul fanteziei. De ce se întoarce din drum, la Novae? Apăruse un obstacol, desigur, și încă unul neașteptat. Dacă am presupune că kaganul ar fi fost, într-adevăr, la Tomisul scythic, pentru a-și recupera prizonierii, Comentiolus ar fi știut acest lucru de la început și ar fi ales alt drum. De altfel, avarii, cărând după ei peste 10000 de oameni neînarmați, ar fi fost, la rândul lor, vulnerabili. De această dată, trebuie să presupunem din nou ceea ce cronicarul nu știe sau nu spune: la Dunărea de Jos avusese loc o nouă invazie; nu este vorba despre avari, sau despre slavii bănățeni, care se presupune că nu mai dispuneau de resurse. Inamicul presupus este o populație de la Dunărea de Jos, respectiv slavii (sau o populație nord-pontică). Comentiolus se teme să-și expună trupa vlăguită de lupte - unui adversar necunoscut și proaspăt.

ANUL 601. Theoph. Sim. VIII, 6: "Adunând trupele, comandantul Petrus se îndreptă spre Istru, ajunse la Palastolon și făcându-și tabără petrecu vara; la începutul toamnei (= 601) el se duse în părțile Dardaniei. Căci se auzise că mulțimea avarilor se strânsese la așa-numitele Cataracte și că Apsich era cu tabără aici (...) Apsich încercă să smulgă de la romani Cataractele. Neputând comandantul admite să se reînnoiască pacea în asemenea condiții, fiecare din cele două armate plecară de acolo: khaganul se duse la Constantiola, iar romanii se înapoiară în Thracia...

Theoph. Conf., a. 6094: "...Apsih încercă să ia Cataractele din mâinile romanilor. [Apoi] Khaganul se duse la Constantiola. Romanii merseră în Thracia și sosiră la Adrianopol. Când auzi împăratul că kaganul se îndreaptă spre Bizanț, scrise lui Petrus să se întoarcă la Istru...

Între comentatorii pasajului pare să existe un surprinzător consens în identificarea acestor cataracte cu Porțile Dunării[140]. S-a încercat demonstrația că dardanii locuiau departe spre nord, până la Cazane[141]. Cronicarul însă vorbește limpede despre Dardania (provincia), nu despre dardani.

Traducătorul român adnotează kataraktas (din original) cu latinul clausura[142] (închizătură, poartă). Fără a fi un specialist în limbi clasice, trebuie să observ că sinonimia celor doi termeni este relativă. Termenul grec pare să provină din katarássw (a se sparge, a se precipita - apa, aici), uzând de o metaforă apropiată de cazanul din limba română (locul unde fierbe apa). Clausura (clusura) este un cuvânt tardiv, format din claustra (pluralul de la claustrum - loc închis, drum îngust care barează trecerea, prin extensie - fortăreață). Nu numai metafora este alta, ci și aplicabilitatea în teren. Cataracta presupune un defileu accidentat, cu apă învolburată. Clausura presupune doar un loc strâmt care, am văzut deja, poate fi un pas montan (adică un loc fără apă).

Un asemenea loc (kataractă) în Dardania, care ar fi putut face obiectul unei dispute strategice între romani și avari, par să fie valea râului Ibar, în zona cetății Ulpiana, care face legătura între bazinul Moravei și valea Vardarului.

Ceea ce fac romanii după oprirea avarilor constituie o indicație indirectă. Petrus venise la cataracte toamna, parcugând un complicat drum de munte (pe traseul Oescus-Serdica-Pautalia-Scupi-Ulpiana), inclusiv trecerea prin patru pasuri. Între timp, fără îndoială, iarna se apropia. Petrus nu riscă să imite pe Comentiolus, înzăpezindu-și trupele, și alege un drum ocolit de întoarcere, coborând la câmpie, la Adrianopole. Imediat apoi armata se întoarce spre Dunăre. Dacă întoarcerea s-ar fi făcut de la Cataractele Dunării - ce sens ar avut aceste manevre?

În fine, explicația cu Cataractele din Dardania nu este, la rându-i, fără probleme. Deși datele numismatice de care dispun sunt vechi[143], situația constatată în urmă cu două decenii rămâne totuși semnificativă: circulația monetară încetează în Macedonia, după 585, ceea ce ar putea fi interpretat în sensul că asediatorii Thessalonicului din 586, în speță slavii, s-ar așezat definitiv, în valea mijlocie și superioară a Vardarului. Dacă ar fi așa - cât ar mai valora poziția de la Ulpiana? Nu toți cercetătorii sunt de acord însă că slavii s-au stabilit în Macedonia, cu acel prilej. Unul dintre argumentele folosite este un rezumat arab după Ioan din Efes, mai complet decât fragmentele care ne-au parvenit, rezumat în care se afirmă că, după invazie, slavii s-au întors în țara lor[144]. Acest fapt este la rându-i contrazis de o scrisoare pontificală din 592 care atestă că episcopul din Lissus, de pe coasta Epirului, era refugiat în Italia, din pricina invaziilor[145]. În fine, în ceea ce interesează analiza prezentă, o așezare slavă pe coasta Epirului nu impieta asupra poziției strategice de la Ulpiana.

ANUL 602. Theoph. Conf., a. 6094: (Împăratul)...trimise pe secretarul Bonosus cu corăbii spre a trece gloata dincolo. Petrus trimise dincolo de Istru pe subcomandantul Guduin, care puse mâna pe o mulțime de prizonieri. Când află de acestea, khaganul trimise pe Apsih cu oaste multă să distrugă neamul anților, ca fiind aliații romanilor. După ce făcură așa, o parte din barbari (=anți) trecură la romani (...) Mauricius îl ocăra pe Petrus prin scrisori să treacă Istrul și să strângă hrană de iarnă pentru gloate (= armată) din țara sclavinilor, pentru a nu fi siliți să ofere romanilor din alimentele statului...

Theoph. Sim. VIII, 6: La sosirea toamnei, fiindcă Mauricius pricinuia supărare lui Petrus (...) se născu revoltă foarte mare. Prin scrisori dese, Mauriciu îi impunea lui Petrus ca romanii să facă așa cum poruncise el. Romanii însă refuzau cu îndârjire. De aceea ei trecură fluviul (în dreapta). După ce se întâmplă aceasta, veniră la Palastolon plini de mânie. Romanii trimiseră la Petrus, care se mutase la douăzeci de mile depărtare de tabără, opt soli, dintre care se întâmpla să fie și Phocas...

Revolta începe așadar la începutul toamnei. Fructele mâniei aveau să se și coacă, până la începutul lui noiembrie. Acțiunea lui Guduin nu poate să fi avut loc decât în vară, adică la sfârșitul pregătirilor (readucerea armatei la Dunăre și sosirea flotei, în iarnă-primăvară).

Acțiunea victorioasă a comandantului adjunct Guduin are loc în țara sclavinilor. Nu știm exact decât că acest loc era la nordul Dunării de Jos. Este clar că acțiunea nu s-a desfășurat exact în zona din fața statului major de la Palastolon (relatarea este în doi timpi: trecură fluviul și veniră la Palastolon), dar nu este foarte sigur unde ar fi aceasta (Palatiolum, lângă Oescus și vis-à-vis de Sucidava-Celei?). Cantonarea armatei palatine în fața Olteniei ar putea fi o indicație că problema era acolo. Petrus a urmat întocmai sfatul strategului[146], stând la o zi de marș de Dunăre, ceea ce sugerează că se afla aproape de zona de operațiuni.

O altă ipoteză legată de acțiunea lui Guduin este lansată cu ajutorul descoperirilor numismatice. Tezaurele de la Movileni (jud. Galați) și Horgești (jud. Bacău) se încheie cu monede emise la 600/601, respectiv 601/602[147]. Firesc, aceste tezaure au fost legate de acțiunea bizantină. Problema este însă, din nou, una strategică. O acțiune bizantină desfășurată în Moldova presupune că trupa a trecut Dunărea într-un loc avantajos, aproape de inamic, respectiv în sectorul Dinogetia. O acțiune individuală a subcomandantului, în teritoriu inamic, la mare distanță de comandant și de întăriri, nu este însă conformă cu manualul de război care ne-a parvenit. Pe de altă parte, dislocarea armatei palatine într-o zonă atât de periferică și atât de departe de zonele fierbinți - pare cu totul improbabilă. Acțiunea lui Guduin pare să fi avut loc tot în Oltenia (Petrus avea de plătit niște datorii), iar transbordarea se poate să se fi produs tot în sectorul Sucidava; diferența față de traversarea din toamna anului 595 este că, acum, cetatea din capul de pod era distrusă. Era deci necesară intervenția flotei de război, pentru forțarea fluviului într-un segment fluvial unde adversarul se opunea activ și împiedeca amenajarea unui pod de vase.

Cărui fapt se datorează însă îngroparea tezaurelor monetare din sudul Moldovei? Nu cumva represaliilor avare? Pe anți ar trebui să-i găsim, teoretic, conform lui Iordanes, cu jumătate de veac mai devreme, dincolo de Nistru. Se pare că victoriile lui Priscus creaseră premiza unei avansări ante spre vest și sud. Oricum, represaliile avare se datorau faptului că anții se mișcaseră[148].

Care va fi fost drumul urmat de avari? O sugestie o primim de la un izvor contemporan - Geograful din Ravenna, care comentează o hartă militară din secolul VI[149]. Astfel, drumul de la Porolissum la Tyras trece prin pasul Angustia, adică pe la Brețcu - pasul Oituz, vechi drum de legătură între ramurile de vest și de est ale sarmaților. La anul 600, avarii locuiau teritoriile iazigilor, iar anții - pe cele ale roxolanilor. Mai trebuia doar o călăuză și, fără îndoială, avarii au găsit-o. Or, Oituzul se varsă în Siret exact la mijlocul distanței între tezaurele de la Horgești și Movileni[150]. Mai rămâne o întrebare: de ce nu au folosit avarii această rută în campania împotriva lui Dauritas, în 578/579[151]? Nu au folosit oare avarii prilejul oferit de solicitarea lui Tiberius pentru o recunoaștere? Fiindcă traseul a fost refăcut, de mai multe ori, în anii ce aveau să vină...

Textul lui Simocata cuprinde o discretă contradicție, în secvența Mauriciu îi impunea lui Petrus ca romanii să facă așa cum poruncise el. Romanii însă refuzau cu îndârjire. De aceea ei trecură fluviul... Mauriciu deci dorea ca aprovizionarea să se facă din țara sclavinilor, trupa refuza, dar de supărare... trece Dunărea. Cum adică? Dacă această contradicție nu este doar o bâlbâială logică și are sens, ea pare să indice exact că, la această dată, țara sclavinilor era în Muntenia. Petrus trimisese deja sub-comandantul la nordul fluviului (care apoi, din cauza revoltei, va trece înapoi, la sud), dar refuza să treacă în Țara sclavinilor, adică dincolo de Olt. Acțiunea solicitată de împarat, în mod repetat, era probabil sugerată de aliații anți, care îi presau pe sclavini de la est. Acțiunea solicitată de împărat ar fi reprezentat cel puțin o necesară diversiune în vestul Munteniei, prinzând sclavinii la mijloc. Interesant că nu argumentul strategic a fost adus trupei (care probabil nu mai reacționa de mult la asemenea imperative), ci șantajul înfometării, în termenii ori muriți de foame, ori de sabie. Deși revolta care a urmat a reprezentat o tragedie de proporții istorice, din colecția orele astrale ale omenirii, este totuși un gest perfect justificabil sub semnul apărării destinelor personale.

În fine, să notăm că, în ciuda evenimentelor provocate de revolta lui Phocas, limes-ul danubian nu suferă distrugeri semnificative. Segmentele care, înaintea evenimentelor, rămăseseră funcționale - e vorba, în special, de limes-ul Moesiei Secunda și a Scythiei Minor - funcționează și după 602, chiar dacă bizantinii pierduseră controlul unor întinse suprafețe din interior, în special în vestul și sud-vestul peninsulei.

ANUL 604. Confruntat cu o răscoală a generalului Narses, la frontiera orientală, împăratul Phocas își cumpără pacea în Balcani majorând tributul plătit avarilor[152], de la 120000 la 140000 de solidi. Probabil cu această ocazie se petrece un nou asediu al Thessalonicului[153].

ANUL 609 (610). În contextul rebeliunii lui Heraklios împotriva lui Phocas, este menționat un nou atac avar împotriva bizantinilor[154].

ANII 614-619. Sistemul defensiv bizantin primește lovitura de grație[155]. Cu excepția unor mari orașe maritime (Histria, Tomis, Thessalonic), care își continuă existența (unele chiar și sub autoritate avară), și cu foarte puține excepții în interior (Durostorum[156]), majoritatea așezărilor bizantine își încetează existența. Izvoarele sunt foarte sărace în detalii, în ceea ce privește componența etnică și zonele de origine ale invadatorilor. În contextul dat, asemenea detalii deveniseră superflue. Oricum, atacul pare generalizat, de o dimensiune fără precedent, antrenând întreagul barbaricum, sub bagheta - cu plumbi - a avarilor.

Dezastrul se încheie totuși cu un nou tratat de pace, prin care tributul creștea la 180000 de solidi[157].

ANUL 623. O nouă ofensivă avară, ajunsă la Zidurile Lungi, este oprită de Heraclius prin supralicitarea tributului la 200000 de solidi[158].

ANUL 626. Marele asediu al orașului lui Constantin. Perșii atacă pe uscat, dinspre orient; avarii atacă, pe uscat, în Europa; slavii iau strâmtorile cu asalt, de pe mare. Orașul însă rezistă. Eșecul reprezintă începutul sfârșitului atât pentru puterea avară, cât și pentru cea persană. Câștigătorii, din perspectivă istorică, par cei umili: slavii - forța de manevră a imperiilor. Sclaviniile populare par să fi rămas adevăratul stăpân al sud-estului european. Este una dintre situațiile în care, în lupta deterministă între politică, război, diplomație, comerț, cultură, a câștigat... vitalitatea.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM ANEXE TEHNICE

[139] Vezi Harta 12.

[140] POPOVIÆ 1975, p. 474. Autorul încearcă o explicație a drumului ciudat pe care l-ar fi urmat Petrus, respectiv de la Oescus la Naissus (ca să taie avarilor retragerea?!), coborând apoi pe Valea Timocului.

[141] POPOVIÆ 1975, p. 474, nota 2 cu bibliografie.

[142] FHDR II, p. 551, nota 15 (V. Popescu). Termenul cataracta există însă și în latină, cu același înțeles ca astăzi (plus altele, neuzitate acum) și este cunoscut inclusiv dintr-o inscripție de la Cazanele Dunării, datată la 101 (transcrisă la POPOVIÆ 1975, p. 474, nota 1, cu bibliografia).

[143] POPOVIÆ 1975, p. 458.

[144] NESTOR 1963, p. 50-54.

[145] POPOVIÆ 1975, p. 452-453.

[146] Strategikon 22. Aceștia să nu stea aproape de Dunăre, ca să nu se vadă că sunt puțini și să ajungă de ocară, dar nici să nu meargă prea departe, ca să nu întârzie să se unească la nevoie cu oastea care a trecut dincolo, ci să-și petreacă timpul cam la o zi depărtare de Dunăre.

[147] MADGEARU 1997, p. 23. Este posibil ca din tezaurul de la Horgești să fi făcut parte și monede de la Phocas (TEODOR D. 1978, p. 58, nota 103), ceea ce ar schimba datele problemei; acest tezaur ar putea fi pus atunci pe seama tulburărilor legate de marile deplasări de populație din 614.

[148] Să notăm totuși că descoperirile cele mai numeroase și mai tipice pentru cultura Penkoka (atribuită anților) se concentrează la vest și nord de Prut (CORMAN 1997, p. 71). Faptul nu contrazice ipoteza unei scurte prezențe ante în Moldova sud-vestică. Campania avară din 602 produce aneantizarea confederației ante (alane), adică dispariția acestora din izvoarele scrise, cât și a manifestărilor culturale tipice, depistabile arheologic.

[149] IstRom, IV, p. 5 (FHDR II, p. 579; v. și nota 2).

[150] Vezi harta la CHIRIAC 1980 sau CHIRIAC 1993.

[151] Mai există un precedent al unei intervenții avare în zonă, după instalarea în Câmpia Pannonică. Este vorba despre o campanie victorioasă împotriva acelorași anți, la 569 (CORMAN 1997, p. 72 și nota 56; autorul citează un fragment din Menandru care lipsește din FHDR), dar nu cunosc detalii despre aceste împrejurări.

[152] Theoph. Conf., a. 6096.

[153] MADGEARU 1997, p. 24.

[154] POPOVIÆ 1975, p. 489-490.

[155] MADGEARU 1997, p. 24.

[156] Orașul rezistă, în formele de viață romană, până la invazia bulgară din 679-80, cunoscând însă momente dificile în intervalul 619-26 (OBERLÄNDER 2000, p. 36-37).

[157] FIEDLER 1992, p. 13.

[158] FIEDLER 1992, p. 14.