EVIDENȚA ARHEOLOGICĂ; locuințe

p. 246

18.2. Evidența arheologică colaterală [A. tipuri de locuință§]

Am numit aici evidență arheologică colaterală toate domeniile de studiu special, altele decât studiul ceramicii, care ar putea aduce o contribuție semnificativă în discuția atât de importantă asupra migrației slave, efectele acesteia asupra societăților locale, modul în care cele două populații au interferat, în această fază inițială de aculturație. Limitată la un spațiu geografic și cronologic restrâns, discuția nu poate nici măcar să încerce enunțul tuturor complicatelor probleme ale procesului de sinteză a daco-romanilor cu slavii. Cert este că ne referim doar la debutul acestui fenomen.

Primul domeniu care ne va preocupa este studiul tipurilor de locuință și a cuptoarelor din locuințe. Chestiunea a mai fost atinsă pe parcursul lucrării, în secțiunea a III-a, în special când am analizat așezarea 1 de la Bratei (capitolul 10), unde între fazele a și b de locuire, pe de o parte, și faza c, pe de alta, apar diferențe notabile. Am argumentat atunci că adoptarea cuptorului, în interiorul locuinței, se poate datora și unor modificări climaterice[36], nu neapărat unei modificări culturale (respectiv o altă populație sau influențe majore ale unei populații străine). Cel mai important exemplu era cel al celor două nivele de locuire de la Cireșanu (§ 4.2.2.), între care apar diferențe notabile ale dotării locuințelor în sensul înmulțirii locuințelor cu cuptor fără a se înregistra nici un fel de schimbări semnificative pe mobilierul ceramic. Începutul schimbării se produsese deci cu mai multă vreme în urmă, la limita secolelor IV și V. Încercările mai vechi de a face lumină în această materie din care cea mai semnificativă este cea a Mariei Comșa[37] tindeau să demonstreze, cel mult, că se poate demonstra orice, respectiv originile culturale ale fiecărui tip de complex sunt potențial multiple. Nu cred că ne aflăm astăzi foarte departe de acele concluzii, fiindcă nu a găsit încă nimeni de cuviință de a face un studiu amănunțit al chestiunii[38].

Nu aș mai fi revenit asupra chestiunii, dacă nu aș fi aflat, recent, de o luare de poziție a unui relativ tânăr cercetător, ale cărui opinii nu cred că pot fi trecute cu vederea[39], în primul rând prin seriozitatea cu care a tratat subiectul, în al doilea rând prin câteva afirmații tranșante, care se întâmplă să nu fie și cele mai corecte. Enunțurile teoretice au fost prilejuite de raportul unui foarte interesant obiectiv, așezarea de la Lazuri (Satu Mare). Este vorba despre una dintre foarte puținele așezări slave timpurii de pe teritoriul României care probabil nu va face obiectul unei contestări. Așezarea este compusă din locuințe adâncite, cu cuptoare scobite într-un colț cruțat (marea majoritate, celelalte par secundare), respectiv cel de NV. Datarea propusă de autor acceptabilă este în plin secol VI, probabil la începutul celei de a doua jumătăți, existând și o fază secundă, ilustrată numai de un complex și câteva piese (dar săpătura nu este finalizată). Împrejurarea prilejuiește arheologului clujan un dificil excurs prin încurcata problemă a locuințelor slave, fie ele din Slovacia, Ucraina sau... Muntenia.

De la bun început vreau să spun că sunt și lucruri excelente în eseul lui Stanciu, și nu am să le enumăr pe toate, pentru economie de spațiu. Descrierea locuințelor și desenele prezentate sunt un bun câștigat[40], de la care se va putea construi în viitor (informația corectă și detaliată este condiția sine qua non). Un alt punct, de care nu va mai trebui să se facă abstracție, este evidențierea importanței resurselor oferite de mediul ambiant[41], arătând corespondența geografică dintre siturile cu vălătuci și

p. 247

arealele fără piatră (inclusiv piatră de râu). Evident, argumentul cu tipul de cuptor (din lut sau piatră) este asemănător, iar prin această prizmă se contestă împărțirea Munteniei în arii distincte (Ipotești și Cândești) pe criteriul locuințelor și a tipului de cuptor[42]. Este cu atât mai greu de înțeles restul. Colegul este fascinat de problema locuințelor din Muntenia, derapând inutil cu toate riscurile de rigoare de la subiectul ales. După ce argumentează, într-o lungă notă[43], că toate analogiile locuințelor cu cuptor în colț cruțat, din Muntenia, anterioare jumătății secolului al V-lea, sunt foarte probabil greșeli de săpătură[44], concluzionează imediat apoi: ...Râmâne însă în afara discuției faptul că migrația slavilor pe parcursul secolelor 6-7 poate fi urmărită tocmai prin cartarea siturilor în care apar locuințe adâncite în pământ, cu cuptor plasat într-un colț, elemente asociate ceramicii lucrate cu mâna specifice și ritul funerar al incinerației. Fraza de mai sus are nebănuit de multe probleme. Personal nu văd cum s-ar putea demonstra migrația slavă spre sud, pe direcția Imperiului bizantin, prin tipul de locuință, atâta vreme nu s-a demonstrat existența unei singure așezări slave cu astfel de caracteristici, în zona proximă Dunării de Jos[45]; extinderea lentă a așezărilor slave în jurul unui nucleu inițial, spre Europa centrală, și migrațiile repetate spre Peninsula Balcanică, par lucruri diferite. Dacă primul aspect seamănă mai mult a colonizare (sub protecția unor populații germanice), a doua are mai mult caracterul unei campanii militare prelungite, în care civilii nu prea aveau loc. Apoi, descrierea locuinței standard (adâncită în pământ și cuptor la un colț) este prea vagă pentru a fi serioasă. În fine, disjuncția teritorială între spațiul bordeielor și spațiul necropolei de incinerației (adică lipsa de asociere), este tocmai descrierea geografică a secolului VI în Muntenia.

Atunci când am afirmat că tăvițele slave au cea mai mare frecvență în complexe din Câmpia Română (în special cele de început) am încheiat că, foarte probabil, este cel puțin unul dintre centrele de difuziune, conform unei logici profesionale de multă vreme clarificate[46]. Ioan Stanciu constată, la rândul său, că gruparea cea mai consistentă a cuptoarelor scobite într-un colț cruțat este în mod cert delimitabilă la Dunărea inferioară, respectiv în centrul și vestul Munteniei[47], însă concluzionează, apoi, că teoretic, cel puțin (...) s-ar părea că în arealul nordic al culturii Praga și la Dunărea inferioară au existat centre genetice distincte pentru același tip de cuptor. Totuși, între vestigiile din cele două zone există suficiente elemente de legătură, în virtutea cărora este mai logică presupunerea că au fost vehiculate de aceeași populație, iar centrul inițial de răspândire a fost acela unde pentru perioada secolelor 5-7 sunt atestate mai devreme. Cele mai vechi instalații de foc de acest tip din arealul nordic al culturii Praga au fost atribuite celei de a doua jumătăți a sec. 5...[48]. Elementele de legătură par foarte multe fiindcă lipsesc detaliile. Când vom privi lucrurile mai de aproape, lucrurile vor apărea în toată diversitatea lor.

Bordeie cu 4 sau 6 bârne de sprijin a acoperișului sunt foarte rare în Muntenia și nu se asociază cu un inventar arhaic (din contră, par mai bogate), ci cu numărul de metri pătrați ai gropii bordeiului (locuințele mari au mai multe puncte de sprijin în groapa bordeiului). Dacă la coloanele de sprijin

p. 248

ale acoperișului se adăugă și tălpi, de-a lungul pereților, la interior, ca la Lazuri, trebuie să spun că, din câte știu, situația este absentă în Muntenia (cu rezerva, desigur, că toată lumea ar săpat... greșit). Că locuințele cvasi-pătrate (cu abateri reciproce ale laturilor de maxim 15%) sunt foarte caracteristice slavilor este foarte posibil; această regulă se respectă însă în Muntenia la modul cel mai aleatoriu (probabil că doar jumătate din complexe îndeplinesc norma). Cuptoarele de lut rectangulare, cu pereți drepți, acoperite de tăvi mari, ca la Lazuri[49], se întâlnesc în Muntenia, dar sunt excepția, nu regula[50]; regula sunt cuptoarele de lut cu cupolă, evident, atunci când amenajarea este bine conservată, iar planul nu este dreptunghiular. Tipul de cuptor de lut rectangular, cu margini verticale[51], deconspiră o populație venită dintr-un mediu cu piatră, unde își construia cuptoare de piatră. Faptul că o asemenea populație a adoptat cu atâta entuziasm vălătucii de lut (ca la Lazuri) arată că cei din urmă nu sunt o componentă culturală, ci una de adaptare la mediu[52]. Similar, faptul că bordeiele din bazinul Someșului inferior au cuptoare construite la colțul de NV, iar cele din Muntenia și Moldova la colțul de NE, nu indică vreo rafistolată diferențiere culturală (ca să spun o prostie chic: direcția în care era mecca lor), ci doar direcția de origine a vântului dominant. Într-o materie atât de controlată de necesități, precum construcția de locuințe, există întotdeauna riscul supra-interpretării, respectiv a confundării unor aspecte de adaptare la mediu cu aspecte ale specificului cultural. Fără îndoială că anumite diferențe în practica construirii locuințelor, între arii culturale distincte, trebuie să fi existat, chiar în condiții de climă similare. Aceste diferențe specifice nu vor putea fi evidențiate decât de un studiu serios (detaliat adică), întreprins pe spații largi, cronologice și geografice, început fără prejudecăți (în măsura în care așa ceva este posibil). Acesta pare unul dintre proiectele științifice de viitor cele mai interesante, și este probabil că o echipă internațională ar avea cele mai multe șanse de succes.

Că locuințele cu cuptor de piatră apar mai timpuriu în arealul Praga (cu înțelesul larg al termenului) este destul de discutabil. Dar, chiar dacă s-ar fi întâmplat așa, este firesc, atâta vreme cât consecințele răcirii generale a vremii (probabil începând cu sec. III) s-au resimțit mai aspru în teritoriile nordice. Faptul că Transilvania aflată la nordul Munteniei adoptă modelul cu peste un secol întârziere, nu este chiar așa de ciudat. Nu este un secret, sper, faptul că clima din intra-carpatic este mai blândă, în special iarna...

În fine, pentru a mai destinde fruntea, să spunem că dacă vatră este un cuvânt de origine dacică, cuptor este de origine latină. Evident, argumentul nu este peremtoriu pentru cazul în speță, dar ar trebui să invite la mai multă prudență în materie de importuri.

Pentru a încheia discuția asupra locuințelor și a capacității lor de a exprima realități culturale, rămâne mult de muncă. În al doilea rând, îmi exprim aici convingerea (cel puțin până la proba contrară) că tipul de locuință este departe de a fi un indicator foarte relevant. Amenajări foarte asemănătoare au drept conținut mobilier arheologic (în primul rând ceramic) foarte diferit. Exemplul cel mai frapant este triunghiul de așezări Străulești Soldat Ghivan Ciurel, între care diferențele culturale par foarte semnificative, deși tipul de așezare este identic (cel puțin prin prisma locuințelor).

MAI DEPARTE prelucrări metale

§ Subcapitolul este prea mare, așa încât a fost împărțit în mai multe fișiere.

[36] De altfel ipoteza a mai fost enunțată (TEODOR D. 1996, p. 77; 81-82). Cred că astăzi se poate face o argumentație suficient de strânsă, chiar dacă mai avem de așteptat până la o demonstrație științifică pozitivă (climatologică, palinologică, sedimentologică).

[37] COMȘA M 1978 a.

[38] Renunțând aici la trimiteri savante (care ar trebui să facă obiectul unui studiu special), am să mă mulțumesc cu enunțul că, pe teritoriul Ucrainei și Poloniei există practic toate tipurile de locuințe (inclusiv instalații de încălzire) pe care le găsim și în teritoriile sud-carpatice. De aceea se poate demonstra orice. Studiul ar trebui să vizeze nivele de specificitate superioare, dincolo de enunțuri simpluțe, de genul locuințe de suprafață sau cuptor de lut. Dar aceasta mai înseamnă că avem nevoie și de altă arheologie de teren.

[39] STANCIU 1999.

[40] STANCIU 1999, p. 116-125, planșele 7, 12, 20, 28, 34, etc.

[41] STANCIU 1999, p. 124.

[42] STANCIU 1999, p. 126 (referitor la lucrările mai vechi ale lui Victor Teodorescu). Sunt de acord cu concluzia că Validarea acestei explicații s-ar putea produce doar prin cartarea siturilor, în raport cu cele mai apropiate surse de piatră.

[43] STANCIU 1999, p. 127, nota 14.

[44] Lista este lungă, dar am să citez totuși câteva: Dulceanca I (FERCHE 1974, p. 32-33, fig. 12), Chilia, Mătăsaru (BICHIR 1984), Alexandria (PREDA 1961, locuința 4, pentru care descoperă ceva ce nu știam, respectiv o analogie pentru Șirna, unde material tip Cerneahov se asociază cu tăvițe slave), Șirna (de ex. OLTEANU & 1993). Nu a scăpat nici Vadu Anei. Fiindcă așezarea dacică nu este deocamdată publicată, am să fac precizarea că bordeie cu cuptor în colț cruțat există nu numai pentru orizontul timpuriu (sec. II-I î. Chr.), ci și pentru secolul III d. Chr., că aceste complexe nu se află în perimetrul așezării de la începutul sec. VII, că s-au adunat saci de ceramică dacică, inclusiv cenușie, din aceste complexe, nu câte trei fragmente, ca în complexele de sec. VII. Cât despre nivelul b din așezarea 1 de la Bratei, aceasta datează așa cum Stanciu notează, de altfel cel mai târziu de la începutul sec.VI. Nu am înțeles acest exemplu în sistemul argumentativ, care conduce la ideea că acest tip de complex trebuie să aibă origine slavă.

[45] La § 5.2.4. am surprins la Izvoare-Bahna (Neamț) un nivel de locuire (cert: o locuință, L. 7) cu inventar ceramic de factură slavă; locuințele respective au însă cuptor de piatră (MITREA 1998, fig. 6/2). Acesta este doar un exemplu despre cât de serioase sunt regulile gen Maria Comșa (1978 a).

[46] MICHELS 1973, în special capitolul 5, "Sequence Dating through Seriation" (p. 66-82) și figura 14c.

[47] STANCIU 1999, p. 129.

[48] STANCIU 1999, p. 130.

[49] STANCIU 1999, p. 123, fig. 4/1-5; 55/5.

[50] Am întâlnit astfel de instalații la Vadu Anei, în complexe din orizontul Dridu, pentru care frecvența pare mai mare, v. TEODOR E. 2000 a.

[51] Cuptoare de genul celui din planșa 48/3 (STANCIU 1999) sunt de negăsit în Muntenia.

[52] Similar, construirea cuptoarelor din cărămizi romane recuperate, nu reflectă atât un specific cultural, ci împrejurarea că se găsește cărămidă, la distanțe rezonabile. Există o diferență culturală între Vadu Codrii și Gropșani pentru că au cuptorul construit din alte materiale? Evident nu. Chestiunea îmbracă și un aspect regional (fenomenul caracterizează Oltenia și Dacia Ripensis), însă numai în măsură în care civilizația rurală aici a supraviețuit mai mult decât în alte areale romane. Există și alte aspecte ale confruntării cu practica. De exemplu, argila de la Vadu Codrii este atât de dură încât nici nu ți-ar trece prin cap să scobești un cuptor. Rămâne întrebarea asupra cum și-au săpat locuitorii secolului al VI-lea locuințele, care sunt greu de săpat chiar cu uneltele de astăzi. Răspunsuri însă există, pentru cine le caută.