CRONOLOGIA... 527-537

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANUL 527. Începutul lungii domnii a lui Justinian.

ANUL 528. Creștinarea herulilor. Noi colonizări la sud de Sava și în jurul cetății Singidunum

ANUL 528. Malalas, XVIII, p. 437-438: "În timpul domniei aceluiași (= Justinian, 528[15]) doi conducători ai hunilor au năvălit cu o armată mare în Scythia și Moesia; acolo erau comandanți ai armatei romane Baduarios și Iustin; aceștia au mers împotriva hunilor și dându-se o bătălie, Iustin a fost ucis în luptă. În locul lui a fost numit comandant al armatei din Moesia Constantiolus, fiul lui Florentius. Hunii au mers prădând regiunile până în Thracia. Împotriva lor au ieșit comandantul Constantiolus, Godilas și comandantul armatei din Illyria, Ascum hunul, pe care împăratul Justinian îl primise în sfântul botez. Hunii au fost prinși la mijloc în luptă și mulți din ei au căzut; toată prada s-a risipit; romanii au fost învingători și au ucis pe cei doi «regi». Pe când se întorceau, au fost întâmpinați de alți huni. Fiind obosiți și prea fără puteri, comandanții romani au întors spatele. Hunii au urmărit pe comandanții romani care fugeau și i-au prins cu lațurile. Godilas și-a scos sabia, a tăiat lațul și a scăpat, pe când Constantiolus a fost trântit jos de pe cal; și Ascum a fost prins (...) Pe Ascum hunul l-au dus înapoi în țara lor împreună cu mulți alți sclavi. După aceea a fost pace în părțile Thraciei."

Aceeași relatare, cu puține diferențe, o găsim la Theophanes Confessor[16], care confundă însă această invazie cu cea din 539 (v. infra). Hunii (probabil cutriguri) sunt aici bulgari, adică un etnonim obsedant pentru un autor de secol VIII. În plus, ar fi vorba despre două corpuri de armată romane distincte, unul din Moesia, sub comanda lui Iustin, al doilea din Scythia, sub comanda lui Baduarius.

La Malalas succesiunea provinciilor lovite de barbari este Scythia > Moesia > Thracia, ceea ce sugerează o traversare prin vadul de la Noviodunum sau prin cel de la nord de Carsium.

La Theophanes (a cărui credibilitate este însă îndoielnică și pentru a cărui detalii suplimentare nu cunoaștem sursa) primul corp de oaste care înfruntă inamicul este cel din Moesia, ceea ce sugerează un debut al atacului prin vadul de la Durostorum. Oricum, în acest caz nu există nici un dubiu asupra faptului că invadatorul provine din nordul Dunării inferioare.

Este prima oară, în această perioadă, când sunt amintite corpuri de armată distincte pentru diocezele Thraciei și Illyriei. Dezastrul armatei moesice trebuie să fi fost suficient de sever, dacă a fost chemată și armata illirică. Numărul invadatorilor, deducem, a fost substanțial, din moment ce, după o înfrângere, au fost capabili să umilească armatele reunite ale Europei, comandanții căzând prizonieri.

ANII 528 (?) - 530 (?).

Procopius, Zidiri, IV, 7, 3; 10-14: 3. Deci, să pornim mai întâi de aici spre locuitorii din Moesia (...) După aceea sunt de-a lungul malului Istrului (expunere din amonte în aval) trei cetăți: Saltupyrgos, Dorostolos și Sucidava. (...). De asemenea a făcut mai mare și mai întins fortul Palamatis, situat într-un loc strâmt, deși nu lângă malul fluviului. 13. În imediata apropiere de el a zidit o fortăreață nouă, Adina, pentru că barbarii sclavini stăteau mereu ascunși acolo și pândeau pe călători, făcând cu neputință trecerea prin acele locuri. 14. A mai construit și fortul Tilicion[17]...

Procopius, Zidiri, IV, 7, 16-18: 16. Acum mă voi ocupa de cele (fortificațiile) din Scythia. Aici este mai întâi fortăreața cu numele Sfântului Cyril[18] (...). 17. Dincolo de ea se află din vechime o cetate numită Ulmetum. Din cauză că barbarii sclavini își făcuseră acolo loc de pândă, unde stătuseră un timp foarte îndelungat, ea fusese lăsată cu totul în părăsire și nu a mai rămas nimic din ea, decât numele. Pe aceasta a rezidit-o din temelie...

Referitor la refacerea din temelie a cetății Ulmetum există o mărturie epigrafică[19], cel puțin pentru un tronson al incintei. Acțiunea de reconstrucție masivă a fortificațiilor dunărene trebuie să fi avut loc în perioada inițială a domniei lui Justinian, fiindcă după izbucnirea războaielor gotice (535) resursele au căpătat altă destinație. Primii ani ai lui Justinian corespund unei perioade de criză, care debutează cu invazia cutrigurilor în Thracia, la 528, continuă cu invazia respinsă de Mundus în 530 (v. infra) și cu luptele de hărțuială conduse de Chilbudios (530-533). În episodul din 528 slavii nu sunt pomeniți, iar în epopeea lui Chilbudios - numai în secvența finală. Nu există altă mărturie despre o prezență atât de timpurie a slavilor în preajma Dunării. Propunerea de datare a prezenței slave la Ulmetum și Adina pentru 528-530 este bazată doar pe conjunctură[20]. În 528 armatele romane suferiseră grave înfrângeri, care ar fi putut conduce la pierderea relativă a controlului circulației peste limes[21]. Situația este restabilită de Mundus și Chilbudios, moment care (după 530) reconstrucția cetăților pare posibilă.

Despre invazii propriu-zise în Dobrogea de sud, respectiv acțiuni cu caracter militar, cu greu s-ar putea vorbi, interpretând textele de mai sus. Expresii de genul stăteau ascunși și pândeau pe călători, sau loc de pândă, sugerează acțiuni de brigandaj, nu de război. Faptul nu pare deloc neobișnuit în epocă, și probabil era endemic, chiar dacă izvoarele nu spun expres acest lucru (față de alte rele pe care le suferea imperiul era un subiect minor). Mundus însuși a haiducit prin Illyria[22], până s-a decis să-i fie scut.

Fortăreața Adina nu a fost identificată. Indicațiile lui Procopius sunt totuși clare: lângă granița Moesiei cu Scythia, la oarecare depărtare de țărmul Dunării[23]. Fiind vorba despre călători - căutăm un drum, probabil cel dintre Marcianopolis la Durostorum (v. harta 5). Ulmetum, la rându-i se află pe un drum important, pe valea Casimcei, legând Tomis de Carsium. Ambele se află aproape de vaduri importante - respectiv de la Durostorum și Carsium, la circa o zi de mers. E de neimaginat, la această epocă, staționarea permanentă a piraților de uscat la locul faptei; în absența unei paze adecvate a Dunării, acțiunile de jaf puteau avea însă un caracter cvasi-sistematic. Cât despre zidurile cetății Ulmetum, este mult mai probabil că le-au stricat cutrigurii, la 528, ruinele devenind astfel romanticul adăpost al bandiților.

Ceea ce este important pentru această analiză este chiar prezența slavilor la Dunăre, la două vaduri apropiate, la sfârșitul deceniului al treilea. Sugestia pe care textul o furnizează este al unor efective reduse, venite doar în recunoaștere, dacă nu chiar, pur și simplu, la jaf. Dată fiind asemănarea celor două situații - ar putea fi vorba despre un singur grup.

În fine, nu se exclude posibilitatea de a nu fi un grup de proveniență nord-dunăreană recentă, ci să fie vorba despre defecțiunea unei garnizoane romane compuse din federați slavi (câțiva ani mai târziu îi găsim în războaiele gotice).

ANUL 530: Malalas, XVIII, p. 450: "În timpul consulatului lui Decius (=529) s-a dat de partea romanilor Mundus, care se trăgea din neam de gepizi și era fiu de rege (...) A trimis soli la împăratul Justinian și a cerut să fie primit ca supus al imperiului său. Împăratul l-a primit împreună cu oamenii săi, l-a făcut comandant al armatei din Illyria și l-a trimis la comanda sa. Când acesta a ocupat regiunea Illyriei l-au atacat hunii cu o armată numeroasă, compusă din diferiți barbari. Mundus s-a năpustit asupra lor și i-a nimicit pe toți. A trimis la (C-pol) chiar și pradă luată de la ei și pe un rege al lor. Pe urmă a fost pace în Thracia și neamurile barbare erau cuprinse de teamă"

Marc. Comes, Cronica, 530: "Mundus, comandantul cavaleriei și infanteriei din Illyria, cel dintâi dintre toți comandanții romani a atacat pe geți, care de mult cutreierau Illyria și i-a pus pe fugă. Mai târziu, însă, tot în timpul acestor consuli, același comandant (= Mundus) a venit ca vântul în Thracia, împins de curajul său, și s-a luptat cu succes împotriva bulgarilor care jefuiau acolo. După ce a ucis cinci sute de dușmani a căzut și el în luptă"

Mundus a murit de fapt în 536, în lupta de lângă Salonae, împotriva ostrogoților[24]. Eroarea ne avertizează asupra faptului că nici sursele contemporane nu sunt prea sigure.

Din relatarea lui M. Comes rezultă clar că în 530 avem două acțiuni distincte, una împotriva geților, alta împotriva bulgarilor.

Oprindu-ne asupra primului episod, să subliniem precizarea că geții cutreierau de mult prin Illyria, Mundus fiind cel dintâi roman care i-a înfruntat cu succes. Vl. Iliescu presupune că ar fi vorba despre slavi[25]. Nu avem însă nici un fel de știre despre acțiuni ale slavilor în Illyria, până la această dată. Ne amintim însă episodul din 517 și că am stabilit, fie și ipotetic, că geții sunt gepizi. Faptul că Mundus este el însuși gepid (având în subordine, fără îndoială, mulți conaționali) nu constituie o problemă. Războaiele fraticide și merceneriatul sunt obișnuite în epocă, un exemplu din acel an fiind hunul Akum (Askum), care la 528 își înfrunta confrații din poziția de comandant roman. Mundus însuși a murit, câțiva ani mai târziu, într-o luptă contra ostrogoților, pe care îi slujise mulți ani. Generalul Chilbudios (infra) era el însuși, foarte probabil, ant sau sclavin, ceea ce nu l-a împiedecat să acționeze energic împotriva cosângenilor.

Pentru al doilea episod, Malalas vorbește despre huni, iar Comes despre bulgari. Nu este greu de dedus că este vorba despre aceleași războinici care răscoliseră Balcanii cu doi ani înainte. Relatarea lui Malalas, mai detaliată, este și mai confuză. Se spune că Mundus de-abia preluase comanda în Illyria, când a fost atacat, ceea ce presupune același teritoriu. Încheierea este însă că apoi a fost pace în Thracia, deci înainte fusese război în Thracia. Evenimentele apropiate din 528 ne fac să credem că învingătorii de atunci își încercaseră norocul din nou, cu rezultate însă diferite.

Mai remarcăm în relatarea lui Malalas faptul că utilizează termenul de huni ca fiind, explicit, unul generic, armata acestora fiind compusă din diferiți barbari. Aproape că nu ar mai trebui spus, dar să punctăm că, într-adevăr, imperiile nomade reprezintă întotdeauna un conglomerat în mijlocul căruia nucleul dominant reprezintă o massă redusă. Totuși, numele acestui nucleu este cel care este menționat de izvoare.

Theophanes Confessor relatează din nou episodul, după Malalas, dar îl datează tot 11 ani mai târziu (însă la 540 Mundus era mort de mult).

ANII 530-533 (534). Procop., Răzb., VII, 14, 2-7: "2. Pe acest Chilbudios, împăratul, în al patrulea an al domniei sale (= 530), îl puse comandant militar peste Thracia și-l însărcinase cu paza fluviului Istru (...); pentru că hunii, anții și sclavinii îl trecuseră de mai multe ori și pricinuiseră romanilor pagube de nesuferit. 3. Chilbudios ajunsese atât de temut de barbari, încât timp de trei ani, cât a stat acolo în acea dregătorie, nimeni nu fu în stare să treacă Istrul împotriva romanilor, ci de multe ori treceau romanii pe țărmul dimpotrivă (...) și ucideau sau luau sclavi pe barbarii de acolo. 4. Trei ani mai târziu Chilbudios trecu fluviul, ca de obicei, cu oaste puțină, iar sclavinii îl întâmpinară cu toată mulțimea. 5. Se iscă o luptă înverșunată, în care căzură mulți romani, printre care și comandantul lor Chilbudios. 6. De atunci încolo barbarii putură să treacă fluviul nestingheriți...

Însărcinarea expresă a comandantului armatei thracice cu paza fluviului este perfect justificată de cele două invazii, relatate de Marcellinus Comes și Ioanes Malalas, pentru cei trei ani anteriori. Enumerarea elementelor etnice introduce însă elemente de noutate. Dacă hunii sunt, probabil, același element generic, extrem de activ în anii anterior, Procopius introduce, la aceeași categorie, anții - ei înșiși un conglomerat de populații, conform cercetării moderne[26] - și sclavinii. Despre anți și sclavini nu avem însă știri în anii 20 ai secolului al VI-lea.

În cei trei ani de confruntări de o parte și de alta a fluviului, înaintea episodului final, inamicul poterei lui Chilbudios nu este numit. Doar în episodul final se spune că sclavinii l-au întâmpinat cu toată mulțimea. Sugestia (căreia autorul acestor rânduri i-a căzut la rându-i victimă o vreme) este că sclavinii au fost tot timpul acolo. Procopius nu spune însă așa ceva. Elementele care probabil erau deja implantate în Câmpia română (sau în Bugeac?) puteau fi, mai degrabă, hunii, cei atât de des amintiți pentru anii anteriori. Faptul că Chilbudios acționa de regulă cu o trupă restrânsă relevă atât faptul că raidurile erau foarte scurte, cât și potențialul redus al adversarilor. În 533[27] lucrurile par să fi luat o întorsătură demnă de istoria secretă, de care comandantul roman evident că era străin. Oricum, nici potențialul romanilor nu era prea mare în acești ani. Epopeea lui Chilbudios se desfășoară în paralel cu un nou război cu persanii (530-532), cu Răscoala Nika (532) și cu campania generalului Belizarie în Africa de Nord (533-534)[28].

Este prima oară când sclavinii sunt amintiți în preajma Dunării în nume propriu[29], și nu la remorca unor nomazi. Această primă mențiune nu justifică opinia că de la 530 în Câmpia Dunării de Jos ar trebui să avem comunități slave[30]. Fără ca această ipoteză să fie exclusă, ea este departe de a fi credibilă[31]. Aceeași slavi au întreprins numeroase expediții în imperiu, înainte de a proceda la o migrație efectivă; raidurile de jaf au fost, în același timp, tatonări ale forței adversarului, necesara lecție de geografie și acomodarea cu noul teritoriu. Să mai notăm că dacă raidurile de jaf pot fi justificate pur și simplu de lăcomie, migrația unor comunități se produce de obicei în condiții de forță majoră.

Interesantă este și mențiunea că, după Chilbudios, barbarii au trecut Dunărea nestingheriți. Acestea se vor fi întâmplat până în 535, când patricianul Sita obține o victorie la Dunăre (v. infra).

ANUL 535. Marc. Comes, 535: "Patricianul Sitta s-a ciocnit cu dușmanii bulgari lângă râul Istru din Moesia și a ieșit învingător".

Aceleași elemente nomade, numite când huni, când bulgari (M. Comes este însă constant în a-i denumi bulgari).

Începe lungul război cu ostrogoții, prefațat de recucerirea cetății Sirmium de către Imperiu. În anul imediat următor, însă, orașul este reluat de gepizi[32].

Situația din Balcani este percepută de Justinian ca fiind într-adevăr gravă, din moment ce ia ample măsuri de reorganizare. În primul rând este vorba despre ridicarea episcopatului din Iustiniana Prima la rang de arhiepiscopie, subordonându-i întreaga Illyrie (535)[33]. În anul următor se formează questura provinciilor navale (Cipru, Caria, insulele egeene, Scythia și Moesia)[34]. În contextul războiului italian, când grosul trupelor de uscat se aflau departe de Dunăre, împăratul încearcă să stăvilească invaziile nord-dunărene prin activizarea flotei pe Dunăre. Că situația era gravă o mărturisește un edict din 538 (sau 539)[35], adresat trupelor din Orient, care erau amenințate, pentru delicte financiare, cu strămutarea la nord de Dunăre.

MAI DEPARTE, ANII 536-549

[15] FHDR II, p. 503, nota 2 (V. Popescu).

[16] Cronographia 6031, p. 217, 26-29 De Boor, FHDR II, p. 599.

[17] Castellum Cilicum (Cetatea, jud. Constanța), imediat la sud de Tropaeum (BARNEA A. 1991, p. 201).

[18] Eponimul orașului Tropaeum (BARNEA A. 1991, p. 200)

[19] BARNEA A. 1991, p. 219.

[20] Vechea presupunere (NIEDERLE 1923, apud NESTOR 1963, p. 45) că prezența slavilor la Ulmetum și Adina semnifică o primă înrădăcinare a slavilor în Balcani, în anii 60, nu se mai susține; astăzi știm (supra) că fortificațiile de la Ulmetum au constituit obiectul unei refaceri masive, confirmând pe Procopius, dar mai știm și că după invazia lui Zabergan, din 559, lucrările de refacere sunt sistate cel puțin până în primii ani ai lui Iustin II (BARNEA A. 1991, p. 180).

[21] Procop., Răzb., VII, 14, 2-3 (reprodus infra) sugerează că în perioada premergătoare lui Chilbudios Dunărea fusese trecută de mai multe ori, de către barbari.

[22] Vezi anul 505 (supra).

[23] După cum este reprezentată și în harta din BARNEA A. 1991, p. 291 (fig. 21).

[24] FHDR II, p. 369, nota 57 (Vl. Iliescu).

[25] FHDR II, p. 367, nota 56.

[26] TEODOR D. 1993, CORMAN 1996, ambele studii cu ample trimiteri bibliografice.

[27] BREZEANU 1981 datează episodul final în 534.

[28] BREZEANU 1981.

[29] Exclud aici episodul Ulmetum-Adina, a cărui datare este doar presupusă (v. supra).

[30] CURTA 1998, p. 26-27. Autorul analizează structurile de comandă ale societății slave arhaice, așa cum rezultă din izvoarele scrise, apoi, fără tranziție sau explicație, analizează structura așezărilor de la Seliște (Basarabia), Soldat Ghivan și Dulceanca (Muntenia), Davideni (Moldova) și Poian (Transilvania de SE), sub perspectivă arheologică (încercând punerea în evidență a unor arii cu utilitate distinctă). Implicit aceste așezări sunt considerate ca exprimând structuri sociale și ocupaționale ale societății slave. Florin Curta nu face nici o trimitere cronologică. Accentul analizei cade pe fapte și nume de persoane din a doua jumătate a secolului al VI-lea, mai bine cunoscute.

[31] Analiza ceramicii din Câmpia Română exclude interpretarea chiar și la nivel ipotetic.

[32] Procop, Răzb., VII, 33, 8.

[33] Corpus Iuris Civilis, Nov. XI. Transferul efectiv al capitalei prefecturii Illyria de la Thessalonic la Iustiniana este îndoielnic (POPOVIÆ 1975, p. 447).

[34] Ioannes Lydos, Despre magistraturi, II, 29; Corpus Iuris Civilis, XLI.

[35] Corpus Iuris Civilis, Nov. Edict XIII, Cap. XI.