Organizarea fișelor

CAPITOLUL 3: Prelucrări alfa-numerice

(continuare)

p. 54

3.12. Sugestii pentru organizarea fișelor

Organizarea corectă a fișelor, fie ele de șantier sau de laborator/depozit, este determinantă pentru reușita întreprinderii. Este observabilă tendința de a fetișiza un model sau altul, fie că sunt modele ale profesorului, fie modele de import, mai mult sau mai puțin recente. Înghețarea în proiect nu se datorează atât sclerozei conceptuale (deși poate conduce la acest trist sfârșit), cât uneltelor folosite. Este de înțeles că un cercetător care are mii de fișe-hârtie completate într-un anumit mod - să devină foarte rezistent la orice tentativă de renovare a sistemei. Dacă aceleași mii de înregistrări ar fi făcute pe suport magnetic, problema ar fi de o sută de ori mai simplă (cifra este simbolică, dar deloc exagerată). Stăpânirea posibilităților medii ale programelor de baze de date actuale poate face ca lucruri aparent foarte deosebite să poată fi compatibilizate cu prețuri rezonabile de timp și efort.

Am făcut aceste precizări pentru a putea afirma dacă se poate fără să șochez - că nu există modele; există doar șantiere, colective și culturi cu problematici distincte. Iar unei problematici distincte trebuie să-i corespundă o organizare logică și logistică specifice. Iată de ce rândurile de încheiere ale acestui studiu teoretic au doar valoare de sugestie. De altfel, prezentarea unui sistem de lucru complet ar necesita o lucrare aparte, de dimensiunile unei cărți (posibil în mai multe volume)[31].

Cel mai simplu model (chiar dacă nu pare, la prima vedere) este cel prezentat, schematic, în Anexe, punctul N (p. 34, primele trei paliere), și este inspirat din practica ceramiștilor britanici[32]. În esență, metoda se bazează pe proprietățile relaționale ale aplicațiilor computerizate, împachetând multă informație în coduri simple și integrând-o nivelului următor. Astfel, codul decor A înseamnă decor prin incizie simplă, orizontal-circulară, pe umărul vasului, cod care se integrează tabelei următoare, a tipului de fabricație. Codul de fabricație A (de exemplu) înseamnă vas lucrat la roată lentă, roșu la suprafață, cenușiu în spărtură, cu duritate mare, rugozitate mare (respectiv adjectivul aspru), textură crestată (sau grosolană), având ca incluzii nisip și cioburi pisate, de mărime și frecvență medie, suprafața acoperită cu un strat de lut fin; cod decor A. Codul de fabricație A este apoi utilizat în fișa-inventar, care, în sfârșit, se ocupă de obiectul concret. Se poate opta pentru excluderea codului decor din codul de fabricație (varianta de pe palierul 4), ceea ce recomand călduros; puteți altfel întâlni fragmente din aceeași piesă, unul cu decor, unul fără, care vor figura la un cod de fabricație diferit.

Folosirea codurilor provizorii și definitive se datorează unui fapt care cred că este evident: nu știm de la început ceea ce pământul va scoate, și chiar dacă am ști acest lucru - vederea de ansamblu pe care o avem la începuturile prelucrării nu poate fi foarte bună. De fapt în fișă nu va exista decât un cod (cel provizoriu), echivalările fiind de făcut numai după încheierea prelucrării. În exemplu figurează ambele câmpuri doar pentru a arăta cum se fac echivalările. Operațiunea de schimbare a codurilor provizorii cu cele definitive se poate face foarte repede, respectiv cam zece minute pentru 10000 de înregistrări.

p. 56

Câteva comentarii sunt necesare pentru fișa-inventar, prezentată în Anexe, la p. 34. În primul rând, este necesar un câmp pentru precizarea contextului piesei ceramice. Se precizează fie unitatea stratigrafică (cu varianta pachetului-inventar) din care provine, sau, în varianta prelucrării lucrărilor publicate - trimiterile bibliografice. În ambele situații cele două câmpuri fac trimitere la tabele secundare (Unități stratigrafice sau Bibliografie) unde se dau informații complete. Câmpul parte prezentă, prezentat aici ca optativ, este în fapt unul foarte important, trebuind să indice ceea ce fragmentul ceramic păstrează din ceea ce s-ar bănui că ar fi întregul. Tot aici ar trebui descrise părțile constituțional absente (Codul Buko modificat, v. § 3.2. sau Figura 18), indicate în exemplul dat în paranteză. Tot aici ar trebui să existe un câmp accidente morfologice (§ 3.3. sau Anexe, lista I), un câmp despre morfologia buzelor (§ 3.4. sau Anexe, lista J) sau bazelor (§ 3.5. sau Figura 20), cât și un câmp despre elemente prehensoare (§ 3.6.) - toate acestea absente din exemplele date, din motive de spațiu. Fragmentaritatea este tot o descriere a mărimii relative a părții recuperate și întregite, referitor însă nu la componentele vasului (așa cum sunt descrise la fig. 18), ci la procentul de diametru conservat, respectiv din buza sau din baza vasului[33]. Dintre posibilele dimensiuni măsurate și notate, în exemplul dat avem doar diametrul alăturat (respectiv diametrul la gură sau cel al bazei, primul fiind cel notat în cazul în care le cunoaștem pe amândouă). Notarea înălțimii pare, de asemenea, foarte utilă, ca și rezervarea unui câmp separat pentru fiecare dintre aceste dimensiuni. În fișa inventar Anexe, secțiunea 1, N, mai avem un câmp despre arderea secundară, cu mențiuni și detalieri pe câmpul observații; totalizarea acestor informații la nivel de complex poate conduce la concluzii interesante atât despre finalul complexului, despre modul de utilizare a complexului, dar și a diferitelor tipuri și specii ceramice. În fine, ultimul câmp este rezervat precizării clasei funcționale, dacă aceasta este cunoscută sau bănuită (îndoiala trebuie marcată).

În utilizarea fișelor se pot folosi codurile[34], ca în exemplele date, sau scrierea în clar. Cea din urmă soluție, aparent mai comodă, va conduce la probleme mari în faza de prelucrare. Organizarea acestor fișe este gândită în primul rând pentru cei care nu consideră necesar să adopte sistemul de prelucrare numerică Compas, fiindcă cuprinde și informații despre dimensiuni, care, în mod normal, își au loc în altă parte.

Ideea esențială - indiferent de opțiunea pentru o variantă de lucru sau alta, de integrare la un nivel la altul al Sistemului Compas - este înregistrarea individuală a fiecărui fragment ceramic și aplicarea acelorași criterii întregului lot ceramic. Evident, ar fi preferabil ca pentru marcarea fragmentului ceramic să fie folosită sigla șantierului și numărul de ordine, și nu unitatea stratigrafică sau secțiunea/caroul (care rezultă oricum din baza de date)[35]. Aplicarea ambelor marcaje ar fi cronofagă iar uneori chiar dificilă.

Nu numai că nu este necesar să facem o bază de date distinctă pentru fiecare șantier, dar nici nu este de dorit. Prezența materialului din mai multe situri în aceeași bază de date - iar pentru serii similare de informații, în aceeași tabelă - crează avantajul unei comparații directe între caracteristicile mai multor șantiere; în exemplele date vedem că piese de pe șantiere diferite împărtășesc același cod de fabricație. Astăzi nu mai există o problemă reală a dimensiunii bazelor de date. Computere absolut obișnuite, de mare serie și de găsit aproape oriunde, pot duce fără probleme tabele de sute de mii de înregistrări, pe câteva zeci de câmpuri. În legătură cu asemenea baze substanțiale sunt de luat însă mari precauții de securitate, vis-à-vis de drepturile de acces, de măsuri antivirus și copiile de siguranță. În legătură cu acestea din urmă este de subliniat că dischetele nu sunt recomandate pentru stocare (în nici un caz mai mult de un an). Copiile de siguranță se fac în formă arhivată (comprimată§), pe un alt disc decât cel de lucru, sau, în cel mai rău caz în alt director (folder) decât cel curent. O dată pe an arhiva ar trebui copiată pe CD (costurile au devenit banale), copie pusă în siguranță, într-un dulap metalic (eventual în altă încăpere sau clădire). Cei care deja s-au ars mă vor înțelege...

Dacă modelele oferite până aici se adresează mai degrabă celor reținuți, normal ar fi să prezint foarte scurt, schematic, organizarea internă a unei baze de date tip Compas. Am făcut acest lucru, pe scurt, în Anexe, secțiunea 1, final (= lista O, p. 35).

ÎNAPOI LA SUMAR VOLUMUL I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE SECȚIUNEA A II-a A TEZEI

[31] Doar pentru exemplificare, la această oră baza de date Compas operează cu 15 tabele rezidente, 5 tabele atașate (aparținând unor baze de date distincte, cu propriile ramificații), circa 120 de interogări, 3 form-uri și un macro monstruos, plus altele mai modeste.

[32] ORTON & 1993, anexe, în special fig. A.3., p. 234, cu diferențe apreciabile (în sensul complexității).

[33] În acest scop, cartonul pe care se citesc diametrele este împărțit în 10 sau 20 de părți egale.

[34] Vă puteți întreba - și pe bună dreptate - cum veți ține minte atâtea coduri? Cu hârtii lipite pe pereți? Se poate și așa. Într-un formular (electronic!) al bazei de date însă, va fi mult mai ușor, folosind așa zisele câmpuri controlate; acest lucru înseamnă că atunci când ai ajuns la câmpul cu pricina, faci un click și apare lista codurilor, cu explicații cu tot; se dă un alt click, pe situația care corespunde descrierii - și gata, s-a înregistrat ceea ce trebuie.

[35] Oricum, fragmentele ceramice se păstrează grupate pe unități stratigrafice sau complexe.

§ Aș reveni asupra acestei indicații (în textul originar). La prețul de astăzi al unui CD, economia realizată este cu totul nesemnificativă. Stocarea în formă nearhivată prezintă avantajul unui acces direct la informație, fără descărcarea pe disc.