C O N C L U Z I I

p. 255

Am ajuns la capătul unui drum care, cel puțin pentru autor, a fost lung și obositor. Departe a încerca sentimentul datoriei împlinite sau ceva asemănător, singura idee certă este că anumite lucruri nu se termină niciodată, iar unele opusuri sunt, prin natura lor, Neterminate. Multe lucruri au rămas nespuse, multe puncte de vedere au fost trecute cu vederea. Pe măsura trecerii timpului, însă, este tot mai greu să fie colaționate toate perspectivele, măcar acelea cu belvedere. Dacă cultura este ceea ce mai știi după ce ai uitat tot, știința ar trebui să fie un ansamblu de idei pe care ți le amintești reflex. Probabil că niște concluzii bune ar trebui realizate astfel, prin distilarea spontană a memoriei, ca să vedem ce rămâne.

Voi încerca în cele ce urmează nu numai de a pune cap la cap concluziile parțiale, formulate în diverse puncte ale lucrării, ci și o evaluare a întregii întreprinderi, începând cu acel moment, în urmă cu circa șapte ani, când mi-am spus că ar trebui încercat altfel. O evaluare a momentului tehnologic este, poate, la fel de importantă, fiindcă inclusiv eșecurile sunt toată lumea știe lecții din care se poate învăța.

Epoca hunică a avut consecințe contrastante pentru societatea umană din Câmpia Română. Pe de o parte un orizont de distrugere datorat hunilor, care afectează în special și vizibil fortificațiile romane și teritoriile de subzistență. O mărturie indirectă asupra asprimii vremurilor o constituie absența așezărilor contemporane, pentru marea majoritate a teritoriului. Nu suntem pregătiți să spunem dacă faptul răspunde, proporțional, unui recul demografic major (posibil); putem aproxima însă că cel puțin o parte a supraviețuitorilor și-au schimbat ritmurile existențiale, alegând traiul nomad, care răspundea mai bine comandamentelor de securitate a grupurilor umane (v. Copăceanca-Vârcan). Dacă acest fapt a însemnat abandonarea temporară a vechilor ocupații agrare este imposibil de răspuns acum; probabil că nu complet. Așezările tradiționale, în bordeie, cu gropi de provizii (v. Cireșanu), tipice unei populații agricole, se conservă, din câte se pare, doar spre colțul nord-estic al Munteniei, adică într-o zonă pentru care avem suficiente motive să credem că se afla sub controlul și protecția ostrogoților. În acest areal se perpetuează faciesul cultural anterior (Cerneahov), cu modificările și adaptările pe care timpul le aduce. Dacă Cireșanu era sau nu așezare ostrogotă sau a unei populații supuse este greu de argumentat convingător. Constatăm acolo perpetuarea unor practici (și foarte probabil structuri) meșteșugărești care asigură supraviețuirea, pentru încă o jumătate de veac, a unor produse ceramice de calitate. Constatăm de asemenea tendința de adaptare la o climă în curs de răcire, locuințelor în bordeie forma tradițională de habitat a secolelor anterioare adăugâdu-li-se, tot mai frecvent, instalații de încălzire (fie ele vetre sau cuptoare). Slaba cunoaștere a formelor de habitat a primei jumătăți a secolului al V-lea, în Câmpia Română pentru bunul motiv că lipsește obiectul de studiu face ca, la reapariția satelor constituite de bordeie (dotate cu cuptoare, de această dată sistematic), arheologii să identifice un alt facies, care, tehnic vorbind, poate fi atribuit unei culturi străine.

Prăbușirea confederației hunice (454) crează premizele inversării unor procese. Pe de o parte, absența amenințării permanente a călăreților nomazi face ca populația să se întoarcă la formele normale de habitat. Acestea sunt amenajări din categoria locuințelor semi-îngropate (mai mult sau mai puțin), sau semibordeie. Adâncimea la care sunt săpate locuințele pare să țină mai mult de particularitățile subsolului; de pildă, locuințele din zona Vedea se ridicau mai mult deasupra solului decât cele din siturile bucureștene, însă stratul de argilă, în vestul Munteniei, se află mult mai sus decât pe malurile Dâmboviței. Amenajările au sau nu urmele bârnelor de susținere a acoperișului (statistic vorbind cele mici nu au), eventual urmele se găsesc numai pe o latură sau două. Instalația de încălzire se află sistematic pe sau spre colțul de NE, răspunzând dominantei hibernale a Crivățului; excepțiile sunt conjuncturale. Aspectele distincte sunt datorate modului de construcție a cuptorului. În zonele de câmpie joasă, fără piatră în structura geologică și fără acces la piatră de râu (care se găsește în zonele de câmpie înaltă), respectiv în arealul Vedea sau Dâmbovița inferioară, cuptorul se construiește din lut nativ, prin scobire într-un bloc cruțat; excepțiile constituie doar moduri de răspuns la situații nedorite (bordeiul a fost săpat, accidental, într-o groapă mai veche) sau improvizații de avarie. Diferențele relativ mari puse în evidență pe studiul ceramicii demonstrează că aspectul relativ unitar al locuințelor din cele două areale nu reprezintă atât efectul unei experiențe culturale identice, ci un răspuns adaptațional similar la condiții similare. În câmpia înaltă, din proximitatea dealurilor subcarpatice, cuptoarele se

p. 256

construiau din piatră; avantajele acestor din urmă instalații au fost argumentate mulțumitor (Stanciu) și este limpede că populațiile care au avut ocazia de a folosi piatra au făcut-o (deși cuptoarele de lut nu sunt complet absente nici în aceste zone). O variantă a pietrarelor cum li se spune curent (nu am înțeles ce ar fi greșit la acest termen, atâta vreme cât știm exact ce înseamnă) o reprezintă situația unor așezări din Oltenia (dar și din Dacia Ripensis), care aveau acces la cărămidă romană, din ruinele unor vechi paramente, unde vatra, dar uneori și o parte a pereților, sunt realizate din cărămizi sau țigle. Nici acest aspect nu are un conținut pur cultural, fiindcă nu putem discrimina așezările cu cărămidă refolosită de celelalte, diferența fiind doar că unii aveau de unde recupera material de construcție, iar alții nu. Apariția unor astfel de amenajări, în nivele de locuire distincte, cu material ceramic de facturi diferite (în fapt doar proporțiile diverselor facturi sunt diferite), precum situația de la Vadu Codrii, sunt interesante, fiindcă aruncă o punte (a practicilor) între două faciesuri cel puțin aparent distincte.

Locuințele de suprafață (sau foarte puțin îngropate) nu reprezintă un aspect al progresului (cel puțin nu în această perioadă), cum s-a presupus, ci un semn al tranzitoriului și improvizației. Acest tip de amenajare reprezintă o mică minoritate (probabil o zecime), dar ele au fost mult mai expuse distrugerii, de-a lungul timpului. Aceasta ar putea fi explicația faptului că, atât la începutul perioadei studiate, cât și spre finalul ei, există atât de puține descoperiri (am mai afirmat că atât creșterea demografică, cât și descreșterea, sunt prea dramatice pentru a fi luate ca atare). Unele așezări cu amenajări de suprafață par a exprima începuturile dezvoltării culturii Ipotești-Cândești, respectiv Străulești-Lunca și Copăceanca-Cotu lui Pantilie, și este interesant că amândouă se află în luncă inundabilă (astăzi!). Dacă presupunerea cu răcirea climei este corectă, atunci regimul pluviometric s-a modificat brutal, antrenând debite mai mari, depuneri aluvionare masive, deci colmatări, schimbări de curs și de nivel al apei (care s-a ridicat rapid), cu posibile oscilații sezoniere semnificative. Poziții de locuire aparent foarte avantajoase, la momentul stabilirii, se puteau demonstra curând catastrofale. Alegerea unei poziții de luncă mi se pare un reflex al traiului semi-nomad, fiindcă lunca asigură mijloacele de trai cele mai facile (pășunile cele mai bune, apa, peștele). Amenajările de suprafață, pe de altă parte, sunt niște improvizații normale pentru cineva care nu este foarte sigur că va sta două sezoane în același loc. Tocmai de aceea, amenajări de suprafață apar și în perioade care ar putea fi spre finalul perioadei studiate (a doua jumătate a sec. VI sau chiar ultimul sfert), cum este cazul pentru Dulceanca I. Nu există deocamdată nici o așezare mixtă, cu locuințe de suprafață și semi-îngropate (cu un termen curent: bordeie) care să poată fi atribuite aceluiași moment habitațional, dovadă că comunitatea acționa unitar, evident, fiindcă cineva hotărâse într-un fel (nu contează aici dacă actul decizional este personal sau colectiv), iar, până la proba contrară, diferențele mari de amenajare a locuințelor, într-un perimetru mic, vor fi suspectate că reprezintă momente de locuire diferite, chiar în absența suprapunerilor directe.

Deși privați de orice descoperire, trebuie să presupunem existența unui alt tip de așezări, specific zonelor de dealuri și de munte. Umiditatea foarte mare și duritatea sporită a solului fac împreună ca locuințele adâncite să fie inutilizabile. Modelul etnografic, al caselor pe socluri înalte de piatră, este plauzibil, însă tot de aceea astfel de amenajări sunt aproape imposibil de identificat. Periegheza în zone fără culturi agricole nu dă rezultate și probabil ar trebui căutat un alt model, de genul fotografiilor aeriene sau anchetelor sociale (chestionare cu întrebări, adresate intelectualității satelor). În zonele înalte, oricum, fenomenul general este de spălare și antrenare, nu de depunere, așa încât posibilitatea supraviețuirii unor relicte analizabile este destul de redusă. Cercetarea arheologică montană rămâne un pios deziderat, împins mereu undeva în viitor. În absența oricărei informații despre evoluția istorică a acestor teritorii, explicațiile pe care le dăm adresează (discutabil) numai jumătate din teritoriu și formulează sferturi de răspunsuri.

În planul ceramicii, sfârșitul confederației hunice, recte migrația ostrogoților la sudul Dunării, pare a fi sfârșitul ceramicii de calitate, pentru cea mai mare parte a teritoriului. Dispar specii care făcuseră epocă o jumătate de mileniu, respectiv ceramica cenușie și toată vesela de masă lucrată la roată, ceea ce accentuează senzația de diferit pe care o oferă privitorului civilizația Ipotești-Cândești. Sfârșitul vechilor stăpâni a însemnat și sfârșitul structurilor organizatorice, inclusiv a organizării producției. Dramatica schimbare nu pare surprinsă, până acum, decât de câteva complexe nepublicate, vai! de la Șirna, în care se întâlnesc elemente degenerate ale vechii culturi Cerneahov împreună cu multă ceramică lucrată cu mâna (care trebuia să suplinească absența produselor profesionale de până atunci), cât și faimoasele tipsii, care aveau să dislocuiască, pentru un timp, ceramica pentru servirea mesei. Cei

p. 257

rămași (fără îndoială puțini) aveau să învețe să-și asigure singuri resursele, să-și procure uneltele și utilitarele, să-și construiască adăposturi solide, dar nu în luncă.

Înainte de a continua, sunt de precizat câteva lucruri. Orice discurs arheologic ce se apropie de sfârșit trebuie să explice două coordonate esențiale: factura etno-culturală a artefactelor și cronologia lor. Originea culturală a grupurilor de obiecte este singurul lucru care se poate demonstra relativ mulțumitor, la nivelul actual al informațiilor (și al capacităților de prelucrare). Conexiunea dintre factura culturală și etnicul purtătorilor este, cel puțin deocamdată, un lucru foarte alunecos (de aceea adeseori eludat, pe motive... principiale). Pentru a exemplifica doar, civilizația japoneză actuală este cât se poate de americanizată, și totuși etnicul nipon nu pare în pericol (cel puțin pentru motivul că engleza rămâne pentru insularii extrem-orientali ceva nedigerabil; motivele sunt mai multe, firește). Corelația dintre etnic și cultural va putea fi pusă în evidență, cu multă precizie, într-un viitor apropiat, fiindcă există instrumentul (genetica), lipsind, deocamdată, numai mijloacele (financiare), de aceea consider că discuțiile prea ample, astăzi, ar constitui un exces prematur (și foarte riscant). Nu înseamnă deloc că subiectul este interzis sine die. Putem trage orice concluzie, cu condiția să nu uităm cât de subțire este gheața. Concluziile de astăzi nu reprezintă nimic altceva decât nivelul cunoștințelor actuale și trebuie să avem mintea suficient de deschisă de fi pregătiți oricând pentru a le reconstrui, dacă un seism le va demola. Ceea ce putem prezenta astăzi sunt doar ipotezele cele mai plauzibile.

În ce privește cronologia, situația este și mai dezarmantă. Cele două monede de la mijlocul domniei lui Justinian, găsite în săpătura de la Străulești-Măicănești (pe nivel!), nu ne ajută cu mai nimic (de cele găsite în săpături din centrul capitalei este mai bine să uităm). Singurul efect, până astăzi, a fost că cine nu și-a datat așezarea, prudent, pe două sau trei veacuri, a datat-o la jumătatea secolului al VI-lea. Toate argumentele pe care le putem folosi inclusiv cele două monede în cauză, inclusiv fibulele și alte categorii de material databil sunt conjuncturale, ceea ce vrea să spună că complexele arheologice (iar un nivel de locuire, la acest moment istoric, este un complex) ar putea avea sens. Problema este să găsești sensul, evident, la cel mai ipotetic mod cu putință. Reperele de real ajutor sunt puține și obligă arheologul la o reconstituire bazată pe scenarii. Chiar dacă uneori nu mai vedem pădurea din cauza copacilor, vocația arheologului rămâne istoria; or istoria nu este o știință exactă, ci o poveste cu sens. Această afirmație nu mătură tendința (sau tentația?) de a transforma arheologia într-o știință, dacă se poate cât mai exactă; este doar rezultatul înțelegerii (brutale, chiar, a) faptului că informațiile existente au caracter discontinuu, că rămân, întotdeauna, pete albe care trebuie umplute prin forța imaginației și deducției. Altfel, discursul arheologic științific ar fi... afazic. Cine face conversație cu un afazic? (poate din politețe). Cine finanțează un afazic?... De aceea trebuie să ne cerem scuze urmașilor pentru câte prostii spunem; numai că trebuie să le spunem.

Așadar, schema cronologică se bazează pe câteva fapte, stabilite cu oarecare precizie. O constatare este că raportul dintre ceramica la roată și ceramica lucrată cu mâna nu reprezintă o constantă, nici măcar cu aproximație, ci prezintă variații majore. Prezumția că așezările cu predominarea ceramicii lucrate la roată ar fi mai timpurii deloc nouă, de altfel are la bază argumente greu de contestat, între care traseul între predominarea ceramicii de atelier în societățile anterioare jumătății secolului al V-lea, dispariția ceramicii lucrate la roata rapidă și generalizarea ceramicii lucrate la roată lentă, după interludiul istoric al unui orizont dominat de cvasi-exclusivitatea ceramicii de factură tehnică arhaică, fenomen ce se plasează, cu aproximație, în prima jumătate a veacului al VII-lea, și care se manifestă cu puțină variație pe suprafețe mari din centrul, răsăritul și sud-estul Europei. Penibilul moment se datorează, fără îndoială, turbulențelor provocate de migrația slavo-avară, cât și prăbușirii sistemului politico-economic în Balcani.

O a doua constatare este că nici capacitatea medie a vaselor, nici modul de realizare a acestor medii, nu reprezintă o constantă. Așezări care, prin structura tehnicilor de realizare a ceramicii (cu roata olarului majoritatea) aparțin, cu multă probabilitate, unui orizont timpuriu (care nu poate trece dincolo de primul deceniu de domnie a lui Justinian, respectiv Ipotești și Gropșani), prezintă medii mari, atât pentru dimensiunile generale (diametrul la buză, de exemplu), cât mai ales pentru capacitate. Așezările pentru care se poate presupune o datare târzie (începând cu ultimul sfert al secolului al VI-lea, respectiv Vadu Codrii, Vadu Anei; Șuvița Hotarului pare să se îndepărteze de schemă), prezintă medii substanțial mai mici decât marea majoritate a altor așezări. Schema descreșterii relativ progresive a capacităților oalelor (corespunzând scăderii resurselor și populației) este cu atât mai inteligibilă cu cât fenomenul pare să fi început mai devreme (încă din orizontul Cerneahov), și pare să explice fenomene istorice de lungă

p. 258

durată, respectiv decăderea potențialului economic, demografic și militar a Câmpiei Române. Schema va fi luată ca atare, putând presupune variații cronologice și teritoriale, variații care răspund unor condiții de trai real distincte.

Se adaugă repere de cronologie relativă de importanță secundară, precum frecvența decorării vaselor (criteriul se va aplica ceramicii lucrate la roată; fenomenul fiind în aparent progres de-a lungul veacului VI), tendința de exprimare a motivelor decorative pe mai multe registre, angajarea progresivă a elementului ondulat, a uneltei de incizie cu mai mulți dinți, renunțarea la canelură sau la incizia adânc trasată, toate acestea fiind manifestări de îndepărtare de modelele consacrate ale ceramicii romane de la Dunărea de Jos, însemnând adoptarea unor modele decorative tipice lumii romane de la Dunărea de mijloc, ceea ce subliniază prin poziția geografică importanța Olteniei pentru definirea tendințelor culturale ale epocii. Un alt criteriu de cronologie relativă ar fi frecvența importurilor, ceea ce, calchiind realitățile numismatice, trimite pentru o frecvență mare a acestor obiecte la un spațiu cronologic cuprins între deceniile doi și patru ale veacului.

Un alt element de cronologie relativă este prezența tipsiilor în așezare. Departe de a reprezenta un produs de sorginte slavă, cum s-a crezut, el apare încă din zorii culturii Ipotești-Cândești, însoțind complexe din aspectele tardive ale culturii Cerneahov, și derivă din forme locale (strachina cu fund plat sau platoul), înlocuind vesela de masă romană. Prezența masivă într-un sit certamente timpuriu (Gropșani) și un altul presupus timpuriu (Dulceanca IV), cât și absența în siturile orizontului final, au condus la ipoteza descreșterii progresive a acestui tip de mobilier ceramic, spre finalul secolului al VI-lea. Există însă situri timpurii (Târgșor și Ipotești) în care obiectul lipsește, fiind probabil înlocuit de utilitare de lemn; ceea ce presupunem a se fi întâmplat și în siturile târzii, și apoi, fiindcă utilitarul lipsește din orizonturile culturale următoare, în Câmpia Română.

Fenomenele și tendințele descrise nu sunt liniare, iar unele chiar presupun anumite variații. Spuneam că procesul de producție a ceramicii s-a destrămat după 454, iar reconstruirea lui trebuie să fi fost destul de anevoioasă, realizându-se de-a lungul a două-trei generații. Produsele de atelier fiind, prin natura lor, produse de schimb, trebuie să presupunem că o bună circulație monetară a încurajat procesul de schimb (adică de producție), iar, din contră, lipsa monetarului (la început) sau înghețarea circulației monetare (spre sfârșit) au funcționat ca un inhibitor. Nu ne imaginăm că serviciile meșterului olar erau condiționate strict de plata în bani, dar existența banilor va fi fluidizat schimbul. Nesiguranța drumurilor (a căilor de acces), spre finalul intervalului în special, va fi fost un alt factor de frânare a producției. Un al treilea factor care va fi contribuit la distrugerea sistemului de producție ceramică trebuie să fi fost scăderea resurselor de plată ale comunităților beneficiare, scădere argumentată pe larg în capitolul 15. Acestea fiind principalele elemente de corecție, ar trebui să plasăm boom-ul producției ceramice în deceniul al treilea al secolului al VI-lea, perioadă pentru care se recomandă, în principiu, datarea unor așezări ca Gropșani orizont A, Ipotești, poate și Dulceanca II. Încadrarea cronologică a așezării de la Ipotești este problematică, nu numai datorită numărului mic de complexe, a absenței formelor întregibile, dar și datorită aspectului neterminat al inventarelor, din care tot timpul mi-a făcut impresia că lipsește ceva. Aspectul sobru al decorației sugerează o datare mai timpurie, ca și decorul involuntar, culoarea cu dominante cenușii și dimensiunile apreciabile; pentru o asemenea situație, însă, avem mult prea puțină ceramică lucrată cu mâna, iar absența tipsiilor este pur și simplu bulversantă. Nu exclud ca materialul să fi fost triat pe considerente patriotice, ceea ce, evident, nu poate decât să creeze probleme celui care încearcă să înțeleagă ansamblul realităților arheologice, pe suprafețe mai mari. Ipotești este veriga slabă a culturii căreia a avut onoarea să-i dea numele.

Dacă aspectul de maximă înflorire a aspectului cultural studiat se plasează, cu aproximație, între deceniile 2 și 4, atunci așezările definite prin predominarea ceramicii lucrate cu mâna, de dimensiuni mari, ar trebui plasate într-o perioadă relativ pașnică, de expansiune demografică, dar înaintea reorganizării depline a sistemului de producție ceramică. Momentul inițial nu poate fi decât după 454, dar nu imediat, fiindcă procesul de convalescență socială și readaptare trebuie să fi durat; este rezonabil să credem că cele mai timpurii așezări de bordeie, ce aparțin unui orizont Ipotești-Cândești bine definit, nu pot fi mai timpurii de ultimul sfert al veacului al V-lea. În această categorie ar trebui să se înscrie Gropșani orizont B, dar și majoritatea descoperirilor de la Budureasca și Târgșor. Ambele complexe de situri amintite la urmă presupun cel puțin trei nivele de așezare, pe paliere cronologice distincte, greu de evaluat la acest moment în care, practic, cea mai mare parte a descoperirilor nu sunt publicate. Evaluarea ansamblului, însă, sugerează, pentru majoritatea descoperirilor, definiții care se potrivesc

p. 259

epocii de început a culturii Ipotești-Cândești (fără a exclude piese târzii unele fiind relativ certe, ca de exemplu forma Kolocin de la Budureasca). Tot o datarea mai timpurie probabil în primul sau al doilea deceniu al veacului VI se poate presupune pentru Dulceanca IV.

Siturile de la București sau împrejurimi sunt dificil de încadrat cronologic. Așezări-cheie nu sunt publicate, cum e cea de la Militari, fără de care nu ne putem reprezenta aspectele de început. Singurul sit cu monedă cel de la Străulești are vasele publicate fotografic, fără scară, ceea ce ne răpește un criteriu de comparație fundamental (dimensiunile). Raportul între tehnici sugerează că Străulești-Lunca este o așezare mai timpurie decât cea de la Străulești-Măicănești. Cea din urmă datează (prin monede) în deceniul 5 sau 6. Probabil că succesiunea nu a fost direct cea sugerată de teren (inundații din Luncă s-au urcat pe terasa Măicănești), ci hiatusul a fost mai mare, precum o sugerează diferențele de material, așa încât Lunca poate fi împinsă spre începuturile sec. al VI-lea. Aspectele de început rămân obscure, deși există și alte cercetări care indică așezări timpurii, după cum sugerează rapoartele preliminare pentru Vitan-Lunca sau Bălăceanca. În fine, singurele două așezări bine cunoscute din zona Bucureștiului par să se asocieze pe a doua jumătate a intervalului. Soldat Ghivan, în ciuda fibulei digitate, pare să opteze pentru o datare mai timpurie cea mai timpurie la care ne putem gândi, probabil deceniul 5 sau 6. Sugestia vine atât din acuratețea formelor, denotând un meșteșug așezat (inclusiv pentru ceramica lucrată cu mâna), cât și prin distribuția claselor de capacitate, care nu reflectă fenomenele de criză din comuntățile târzii. Ciurel pare să vină apoi, dar nu mult mai târziu. Fenomenul de criză se manifestă nu atât în degradarea raportului între tehnici, cât în deplasarea centrului de greutate spre clasele mici de capacitate. Aici se prefigurează și fenomenul stăpânului distant, neatestat în nici o altă așezare importantă a epocii, și care, dacă interpretarea este corectă, sugerează relații sociale mai evoluate, dar și mai târzii. Cele două nivele de locuire datează cu destulă incertitudine într-un interval între deceniile 7 și 9.

Interpretarea cronologică a așezărilor bucureștene o sarcină ingrată oricum este îngreunată de specificitățile locale foarte accentuate, ceea ce face ca termenii de comparație să se relativizeze. Așa cum analiza morfologică a demonstrat, între așezările de la Străulești, Soldat Ghivan și Ciurel nu există aproape nici o legătură. Nu există, în această parte a teritoriului studiat, o serie cu sens, ca cea constituită în Oltenia de așezările de la Gropșani și Vadu Codrii, sau siturile de la Dulceanca, pentru vestul Munteniei. Lucrurile sunt asemănătoare pentru Târgșor și Budureasca, ce nu par a avea multe lucruri în comun. Nu există, pe de altă parte, un paralelism de evoluție suficient de bine demonstrabil, între arealele vestice și cele estice. Nu există un sit tip Gropșani (sau măcar Ipotești), în centrul sau nordul Munteniei, care să constituie un argument al egalității părților în ecuație. Dezvoltarea pare inegală, în sensul că regiunile vestice, mai bine relate lumii romane, par mai bine organizate și își pot asigura mai bine ceramica necesară în gospodărie. Nu se poate formula, la această oră, un scenariu al începutului aspectului cultural est-muntean; el s-ar putea ascunde chiar la Cândești, despre care mi s-a confirmat (din surse oculte) că prezintă un aspect dominat de ceramica de bună calitate, lucrată la roată rapidă. În mod necesar, însă, există cel puțin două centre de formare și difuziune a ceea ce numim cultura Ipotești-Cândești, ceea ce nu rezultă nici din descrierea locuințelor, nici a cuptoarelor, sau a ceramicii pisate din pasta vaselor, ci din studiul formelor.

Analiza morfologică (capitolul 14) a relevat mai multe surse culturale posibile, pentru formele ceramice produse de-a lungul secolului al VI-lea, în Câmpia Română. Cea mai importantă (atât sub raportul grupelor, cât și sub aspect pur numeric) este tradiția romană (cea veche, timpurie, în primul rând); aceasta domină copios, aproape exclusiv, formele din Oltenia. Acesta este aspectul Gropșani. Tradiția romană este dominantă și în arealul vest-muntean (Dulceanca), doar că aici tradiția getică reprezintă o componentă importantă (aproximativ o treime). Dintre așezările de la București, cea mai departe de tradițiile romane este cea de la Străulești (plus cea de la Cățelu Nou, în măsura în care este analizabilă); aici romanizarea este cvasi-absentă, cel puțin pe studiul formelor ceramice. Analogiile relevă o componentă carpică dominantă (cu forme foarte înalte), cu o componentă secundă înrudită, numită, generic, daco-sarmatică (ar fi poate mai corect geto-sarmatică). Acest aspect cultural, pe care l-am numit după situl unde este cel mai edificator, aspectul Străulești, are o difuziune geografică ce calchiază întocmai aria de răspândire a pieselor carpice din cultura Chilia-Militari (cu piese la Budureasca, Băleni, sau Sărata-Monteoru), ceea ce ne permite să nu presupunem o migrație recentă a unor elemente moldave, ci supraviețuirea (pe același teritoriu) a celor vechi. Existența aspectului Străulești ne împiedică să considerăm că civilizația Ipotești-Cândești are un singur centru genetic, în

p. 260

zona Oltului (cum am fi fost tentați), ci să postulăm existența a cel puțin două, de facturi și naturi diferite. Evident, se pune problema dacă doi frați cu ambii părinți diferiți mai sunt frați, iar dacă conceptul cultural Ipotești-Cândești nu este o ficțiune.

Aspectul Străulești nu are același caracter pur, neromanizat, în toate locurile unde se manifestă. Elemente ale unor grupe morfologice dominate de așezarea de la Străulești se găsesc, în diverse proporții, și la Budureasca sau Soldat Ghivan (dar sunt complet absente la Ciurel, adică în imediata apropiere, dar și la Dulceanca). Situațiile concrete sunt dintre cele mai diferite. La Budureasca se realizează un echilibru perfect între elementele tradiției romane, geto-sarmatice și carpice, iar dacă adaugăm piesa tip Kolocin avem o sinteză perfectă a întregii câmpii. Evident, în acest caz (Budureasca) ar trebui reluată analiza, sit de sit, pentru că istoria locului pare complicată. Un peisaj aproape identic a relevat însă așezarea de la Soldat Ghivan, deși nu avem nici un motiv pentru a suspecta aici mai multe episoade de locuire. Astfel de combinații există, la nivelul uneia și aceleeași comunități, ceea ce vrea să spună că procesul de romanizare era în marș chiar și acum, în a doua jumătate a secolului al VI-lea (evident, vorbim aici de romanizare în termenii culturii materiale, singurii la care avem acces).

A mai fost definit un aspect cultural, numit aspectul Târgșor, care se particularizează prin marginea puțin răsfrântă sau deloc, cu un aspect morfologic arhaic (chiar și pe ceramica lucrată la roată), care îl face ușor de confundat cu ceramica slavă primitivă. Dacă acest aspect este o moștenire a îndepărtatei culturi Pșeworsk, sau doar o formă cu dezvoltare locală (derivată din vasele de provizii ale secolului al IV-lea) nu este foarte clar. Cert este că răspândirea formei se produce numai spre vest, nu spre est sau sud, ceea ce demonstrează, și prin geografie, că nu are nici o legătură cu slavii. Distribuirea acestui look pe traseul Băleni, Dulceanca I, Vadu Codrii, Făcăi, pare să indice direcția de dispersie a comunității de la Târgșor în fața unei amenințări pe care o bănuim. Apariția acestei forme în altă așezare decât cea (cele) de la Târgșor reperzintă o sugestie cronologică târzie, în interiorul spațiului cronologic studiat. Nu știu cât de romanic este aspectul Târgșor, înaintea publicării sistematice a așezărilor de acolo. Deocamdată este clar că nu are multe în comun cu tradiția romanică, cel puțin cu aceea din arealele vest-muntene sau oltene. Acesta este un al treilea pol genetic al culturii Ipotești-Cândești, însă de importanță secundară.

Celor trei aspecte definite pe morfologie Gropșani, Străulești, Târgșor le corespund, cel puțin teoretic și în centrele de definiție, trei tipuri de fabricație distincte: primul este definit de absența cioburilor pisate în pastă (în Oltenia există excepții), al doilea prin prezența discretă a ingredientului (mai ales prin mărimea incluziilor), iar al treilea prin prezența masivă (atât sub aspectul mărimii, cât și a densității); definiția este una globală și generică, ceea ce vrea să spună că șarjele de producție pot avea abateri mai mari sau mai mici.

Există situații care cedează mai greu clasificărilor, iar Ciurel este un asemenea caz. Așezarea se află la numai câțiva kilometri de Străulești (cu care nu are, la nivelul formelor, nimic în comun) și de Soldat Ghivan (cu care asemănarea pare absolut întâmplătoare, nesemnificativă). Ciurel se află însă pe Dâmbovița, în timp ce Străulești, Soldat Ghivan (dar și Cățelu Nou) pe Colentina. Sugestia este destul de clară, respectiv că viața socială (implicit culturală) se agrega de-a lungul râurilor, nu de-a latul interfluviilor. Nu este exclus ca spațiul dintre Dâmbovița și Colentina să fi fost o întinsă mlaștină (fapt pe care pământul de sub picioarele bucureștenilor îl sugerează), iar distanța reală între cele două puncte să fi fost mult mai mare. Publicarea ceramicii de la Militari ar trebui să ofere o explicație, în sensul că ipoteza are sau nu sens. În ciuda diferenței teoretice de cronologie așezarea de la Militari are două fibule romano-bizantine, care o recomandă în prima jumătate a secolului, dacă nu în prima treime formele ar trebui să reprezinte aceeași tradiție cu cele de la Ciurel, aflat în imediata apropiere. Oricum, ceramica de la Ciurel, dincolo de faptul că repezintă un exemplu al izolării (precum Codân în Bucovina), are cele mai apropiate analogii în arealul Vedea, deși pe interfluviile Dâmbovița-Sabar-Argeș-Neajlov nu cunoaștem nici o așezare (v. Harta 3) iar șansele ca aici să fi fost o imensă mlaștină sunt foarte mari.

În fine, este definit aspectul Vadu Codrii, după situl unde a fost întâi - și cel mai bine pus în evidență. Acesta nu este un aspect cultural distinct, iar așezările care îl împărtășesc nu au aceeași factură morfologică a ceramicii; este un aspect tehnologic și cronologic, ce anunță sfârșitul cilizației Ipotești-Cândești. Acesta este orizontul fără ceramică lucrată la roată (sau cu foarte puțină). Caracteristica secundară este absența tipsiilor. La Vadu Codrii, pe dreapta Oltului inferior, există câteva fragmente lucrate la roata rapidă, însă sunt, cu multă probabilitate, rătăcite din nivelul de locuire anterior.

p. 261

Acest orizont, la Vadu Codrii, ar trebui să reprezinte etapa dinaintea dezastrului final al așezărilor din Oltenia, într-un moment când producția ceramică fusese complet dezorganizată ca și apărarea militară a capului de pod de la nordul Dunării. Acest moment istoric ar trebui căutat în jurul anului 600. La distanță mare spre est, dincolo de București, mai există două așezări ale acestui orizont: Vadu Anei, în a căror inventare apare și un fragment de la un vas relativ mare, lucrat (destul de bine) pe roata lentă. Acest obiect, cât și poziția geografică (exterioară așezărilor anterioare, la est de râul Pasărea, într-o poziție foarte expusă), sugerează că, deja, furtuna cea mare trecuse. Suntem, foarte probabil, după 614. A treia și ultima așezare care poate fi astăzi aliniată acestui aspect final este cea de la Șuvița Hotarului. Și aici apare un fragment de ceramică lucrată la roată lentă; există și aici un indiciu că marile probleme trecuseră: capacitatea vaselor pare în progres, ceea ce indică familii în creștere numerică. Probabil ne aflăm tot undeva spre sfertul secolului al VII-lea, dar practic este imposibil de spus unde. În Muntenia nu există un sit pe care să studiem trecerea la roata lentă (ca în așezarea Bratei 2, de pildă). Aspectul cultural următor numit curent și codificat Dridu apare deja configurat în așezarea de la Dulceanca IV (nivelul târziu), după cel puțin o altă jumătate de veac. Procesele secolului al VII-lea nu se pot studia, deocamdată, pe obiective din Câmpia Română.

Nu am să propun renunțarea la conceptul cultural Ipotești-Cândești, înțelegând că opțiunea ar avea dezavantaje pedagogice - și nu numai. Este însă evident că conținutul trebuie redefinit, că nu mai putem mulțumi cu definiția cultură romanică, fiindcă în teritoriu apar nuanțe importante. Putem acum redefini cultura Ipotești-Cândești ca o cultură materială de sorginte romană, cu o componentă secundară geto-sarmatică, din ce în ce mai importantă, de la vest spre est. Câmpia Română poate fi descrisă ca o scală (sau grafic) ce descrie procesul de romanizare, cu intensități mai mari în apropierea focarului fostele provincii romane și capetele de pod ale secolelor următoare -, descrescând proporțional, aproape, cu distanța de la focar. Dacă în Oltenia formele de tradiție romană au practic exclusivitatea, în vestul Munteniei acestea nu mai reprezintă decât două treimi. În zona Vedea ceramica lucrată la roată și ceramica lucrată cu mâna se află, în general la paritate, în timp ce în zona Bucureștiului media ceramicii bune pare să fie undeva la 25%. În această din urmă zonă, formele de tradiție romană au o pondere între o treime și un sfert. Cifre similare sunt de găsit în nordul Munteniei. În extremitatea răsăriteană a așezărilor din câmpie este identificat un mediu cultural de sorginte carpică, slab romanizat, numit aspectul cultural Străulești. Formele tipice nu sunt realizate pe roată, iar extensia teritorială a acestor forme înalte este limitată la câteva puncte din centrul câmpiei (la est de Dâmbovița) și nordul câmpiei. La limită, descrierea culturală atât de distinctă și teritorializarea bine marcată ar putea justifica ideea că aceasta este o altă cultură. Nu există însă situri curate ale aspectului Străulești. În toate apare fie și diluat - și o componentă morfologică (dar și tehnologică) romană, cât și grupe ale tradiției geto-sarmatice (= Chilia-Militari), care se întâlnesc și în restul câmpiei, elementele de unitate fiind majoritare. Se pot defini și aspecte culturale locale, cum este cel pus în evidență la Târgșor, care se pot manifesta izolat și în alte părți ale arealului studiat.

Tentația de a propune schimbări în nomenclatorul cultural a fost mare, cu atât mai mult cu cât așezările eponime sunt departe de a reprezenta niște repere. Există apoi, nu-i așa, faciesuri net distincte, care pot fi numite ca atare. Opțional, aspectele culturale definite (Gropșani, Străulești, Târgșor) pot fi folosite pentru a exprima nuanțe. Nu există însă granițe ale unor forme culturale, ci un continuum cu multe cu trepte intermediare. În ciuda faptului că între vest și est există diferențe apreciabile, tabloul nu realizează contraste, ci un degradé. Cultura Ipotești-Cândești, prin diversitatea sa, ilustrează procesul de romanizare, aflat la diverse nivele de maturare.

Este însă ceramica de la Sărata Monteoru expresia culturii Ipotești-Cândești? Nu este o întrebare simplă, fiindcă, cu puține excepții, formele de acolo nu au multe în comun cu tradiția slavă primitivă. Legăturile cu așezările mai bine cunoscute din Câmpia Română există, însă sunt difuze și au mai mult un caracter generic (analogii la maxim o șesime din piese). Formele ceramicii din necropolă nu seamănă, la limită, cu nimic anume. Ele reflectă probabil, în mare măsură, elemente locale, însă până la această oră nu avem nici un lot ceramic comparativ din zona Buzăului sau a Vrancei. Din datele existente la acest moment aș spune că această ceramică nu se poate integra în peisajul morfologic al Câmpiei Române, respectiv cultura Ipotești-Cândești.

Privind Harta 2 constatăm câteva segregări cărora trebuie să le dăm atenție: în primul rând, așezările și necropolele au arii de cvasi-exclusivitate. Așezarea de la Cândești este cert anterioară necropolei de la Sărata-Monteoru, deci necropola se află în afara perimetrului locuit în forme semi-

p. 262

sedentare. Singura problemă cu adevărat interesantă o pun cele două morminte de incinerație de la Balta Verde. Necropola a fost descoperită într-o cercetare de sondaj iar cercetarea nu a fost reluată, deci nu știm cât de mare a fost (dar oare mai este?...). Acolo însă nu sunt clare lucruri importante, ca, de pildă, dacă depunerea s-a făcut în urne sau direct în groapă (fragmentele ceramice provenind de la ofrandele depuse pe rug). În absența unor date minimale nu se poate face o alocare culturală. Cert este nu există alte morminte de incinerație în perimetrul studiat (cele două morminte de la Dulceanca sunt probabil amenajări magice, fiindcă lipsesc argumentele tipice ritualurilor funerare cunoscute, iar necropolele nu se amenajează în pragul ușii; distincția dintre lumea celor vii și lumea celor morți este comună tuturor culturilor, inclusiv sub aspect spațial). Am presupus chiar că cel puțin una dintre expedițiile lui Priscus și una a lui Petrus au avut ca ținte extremitatea vestică a Olteniei. Pe de altă parte, morminte de incinerație în urne lucrate la roata rapidă există și la Sărata-Monteoru, chiar dacă puține (nu am aflat câte). Dacă nu presupunem că defuncții culturii Ipotești-Cândești plecau pe alte plaiuri prin mijloace șamanice, atunci este clar cel puțin la nivel logic că locuitorii regiunii practicau ritualuri funerare care nu lăsau urme arheologice, sau lăsau, însă urme foarte discrete. Analogia din Moldova, de la Lozna, sugerează că ar fi vorba despre incinerație în gropi simple, cu inventar extrem de sumar, adică modelul dominant în necropola de la Sărata Monteoru. Evident, ar fi nevoie de noi descoperiri, mai ales la sud de Carpați, pentru ca explicația să devină pertinentă. Astfel de complexe se lasă așteptate, fiind greu de descoperit (numai întâmplător!), probabil și fiindcă în orizontul de așteptare al multor arheologi lipsește obiectul (câți colegi s-ar grăbi să publice niște gropițe fără inventar?). Asemenea complexe există, însă, așa cum am avut ocazia să constat într-o recentă periegheză pe brațul Borcea (așa-dar, nu acolo unde le așteptam).

O a doua serie de exclusivități se referă la separarea zonelor geografice cu locuințe în bordeie și cu tezaure monetare (se exclude tezaurul de la Troianul, care cuprinde numai monedă fracționară, întinsă pe cinci veacuri, cu o structură tipică pentru un un cunoscător al sistemului metrologic roman). Aceste tezaure sunt rezultatul prăzilor la sudul Dunării, îngropate de jefuitorii slavi în contextul unor acțiuni de represalii. Plasamentul geografic al tezaurelor arată că, realmente, elementele militare cele mai active ale slavilor rezidau cel mai adesea pe malul fluviului, în vecinătatea prăzii, iar că această realitate nu se potrivește numai mijlocului de veac atunci când a consemnat Procopius, ci și la final de veac de când datează tezaurele. Se mai face demonstrația că, dacă slavii aveau controlul nominal al unor întinse teritorii la nord de Dunăre ceea ce răspândirea unor fibule digitate pare a indica ei nu ocupau efectiv tot acest teritoriu, ci au preferat vecinătatea vadurilor de la Durostorum, Carsium sau Dinogetia (cele mai bune de pe cursul inferior al Dunării). Necropola de la Sărata-Monteoru încheie descrierea teritoriului populat de slavii în Muntenia, care se suprapune Bărăganului și câtorva unități de relief alăturate.

Unanimitatea cercetătorilor străini (Rusanova, Parczerwski, Fiedler, etc.) de a considera așezările din Câmpia Română drept perimetru primitiv al culturii Praga, cât și numeroasele exemple de arheologi români, inclusiv din generație tânără (Curta, Stanciu), care au marșat pe aceeași variantă, se constituie într-un contingent impresionant, prin număr și renume. Tezele lor, datorate unei minime rezistențe în fața mărturiei izvoarelor și absenței celei mai elementare analize a materialului ceramic, cu trimiteri bibliografice pe post de argumentație (răspunderea fiind astfel colectivă, adică a nimănui), nu constituie decât unul dintre miturile științifice cele mai răsunătoare ale ultimilor 50 de ani, care va mai face școală multă vreme, prin universități. Evident, nu se pune aici nici un moment problema patriotismului (sau, simetric, absența acestuia) sau a relei voințe termeni care ar trebui excluși dintr-o discuție colegială. Exagerările naționaliste au pus la rândul lor în circulație teze (e.g. romanitatea și unitatea culturală a teritoriilor carpato-danubiano-pontice, caracterul creștin și sedentar al poporului român, exclusivitatea utilizării monedei de bronz de către autohtoni, etc.) care nu numai că nu au convins pe multă lume (din cercurile profesionale), dar au împins cercetarea pe direcții fără viitor, forțând cercetătorii străini să caute alte explicații, care să ofere mai mult sens.

Diferențele dintre ceramica Ipotești-Cândești și cea slavă primitivă sunt în ciuda aparențelor mult prea mari pentru a fi trecute cu vederea. Ele încep cu tehnica de fabricație, roata olarului contribuind cu un important contingent de piese, până la începutul celei de a doua jumătăți a secolului al VI-lea. Prezumția că slavii pătrunși în Muntenia încă de la începutul secolului, după unele teorii ar fi deprins utilizarea roții, de la localnici sau de la meșteri bizantini, se lovește de constatarea că procesul este invers, de renunțare progresivă la serviciile olarului, pe măsură ce infiltrarea slavă este mai substanțială.

p. 263

O a doua diferență o constituie regimul decorativ, practic absent în lumea slavă contemporană (discutăm aici numai despre ceramica lucrată manual, evident). Dacă tema liniei ondulate poate fi considerată pur și simplu o imitație a decorului ceramicii de atelier, crucile (simple sau gamate) nu au analogii nici pe ceramica lucrată la roată, nici pe ceramica slavă primitivă, fiind un specific al teritoriilor limitrofe Carpaților răsăriteni și meridionali. Decorul cu alveole pe buză, a cărui continuitate de exercițiu este demonstrabilă pentru secolele anterioare, și care este identificat din siturile cele mai timpurii (inclusiv pe ceramica lucrată la roată), apare în lumea slavă (mai ales răsăriteană) în secolul al VII-lea și devine frecvent începând cu secolul VIII, atunci când această modă niciodată semnificativă la Dunărea de Jos fusese părăsită de producătorii de ceramică din Câmpia Română.

Formele culturii Praga și ale culturii Ipotești-Cândești sunt suficient de distincte pentru a evita confuziile. Asemănări apar doar pentru grupe morfologice cu largă circulație, produse în Câmpia Română inclusiv la roată, forme datorate moștenirii romane, care însă nu adresează doar spațiul carpato-danubian, ci, în grade diferite, toată Europa; astfel de asemănări vizează forme din arealele slave vestice, populații care nu pot fi suspectate a fi jucat un rol în Câmpia Română înaintea ultimelor două decenii ale veacului VI, atunci când deja cultura Ipotești-Cândești era în disoluție. În ciuda faptului că originea unor tipuri de fibule digitate pare a fi în adâncurile Ucrainei, nu au fost depistate nici un fel de analogii ale formelor ceramice în această direcție (cu o excepție, la Budureasca). Numărul vaselor a căror formă poate fi, ipotetic, legată de experiența culturală slavă, este undeva la 3%, ceea ce conduce la ideea că slavii în migrație nu mai produceau ceramică, beneficiind în acest sens (și în altele!) de serviciile comunităților dependente și a indivizilor în captivitate. Ideea că slavii au migrat în număr mare, cu familii și cu tot avutul lor din țara de origine, este sugerat de evidentele exagerări ale izvoarelor literare, care vorbesc de zeci de mii și de sute de mii de prizonieri, ceea ce este contestabil și arheologic (unde sunt înhumate sutele de mii de prizonieri, reprezentând de câteva ori populația locală din Câmpia Română?) și numismatic (fabuloasele averi răpite din Imperiu refuză să apară, cu excepția unor tezaure de monedă de bronz, de valoare totală neglijabilă). În realitate, izvoarele nu amintesc nicăieri, explicit, de migrația cu familiile și avutul, ci doar de satele, colibele jalnice, ogoarele și grămezile de grâne. Este astăzi cât se poate de sigur că acele sate nu erau slave, ci sub autoritate slavă. Migrația a pus în mișcare numai surplusul demografic al lumii slave, deci cadeții, care și-au asigurat reproducerea prin forța armelor. Acest peisaj este sugerat de ceramica de la Sărata Monteoru, cât și de proporția între mormintele de incinerație în urnă și în groapă (aproximativ 1 la 7). Că această mână de oameni ar fi putut lua în stăpânire directă și efectivă toate așezările din Câmpia Română, în numai câteva decenii este îndoielnic. Este suficient să ne gândim ce s-a întâmplat cu acești războinici după prăbușirea limesului (614): au ocupat nord-estul actualei Bulgarii. De ce doar atât? Pentru că acesta era potențialul lor și teritoriul necesar, pe care îl puteau controla. Colonizarea sudului Balcanilor s-a făcut într-o etapă anterioară (587) și a pornit din bazinul Dunării mijlocii, nu de la Dunărea inferioară.

În fine, un ultim argument al diferențelor între ceramica slavă primitivă și ceramica culturii Ipotești-Cândești îl oferă studiul capacităților vaselor ceramice. O oarecare compatibilitate între mediile uzuale în lumea slavă (foarte asemănătoare pe largi spații) se poate stabili numai cu siturile timpurii (Gropșani, Budureasca) din Câmpia Română. Așezarea de la Gropșani nu numai că este dominată de ceramica de atelier, dar vasele se structurează pe clase de capacități, după reguli ale lumii romane, ceea ce nu se întâmplă nicăieri în lumea slavă (iar, la același nivel, în nici un sit din Muntenia). Tendința de scădere a mediilor de capacitate, pentru așezările din Câmpia Română, până la mai puțin de jumătate din mediile normale în oricare alt sit slav cert, nu reflectă expansivitatea lumii slave, ci criza profundă a societății rurale locale. Primele semne de pierdere a vitalității, în mediu slav (dar niciodată la un nivel catastrofal), se înregistrează numai spre finalul secolului al VIII-lea. Între evoluția celor două lumi nu există nici o paralelă. Nu în secolul al VI-lea.

Prezența slavă în Câmpia Română, în a doua jumătate a secolului al VI-lea, este argumentabilă și fără să vedem în fiecare ciob produsul unui migrator. Ar fi absurd credem că aceste așezări trebuie să fie slave, atâta vreme cât un orizont de așezări slave (mixo-slave, aș spune) nu apare nici în Bulgaria de NE înaintea jumătății secolului al VII-lea (Koleva). Trecerea de la economia de pradă la economia rurală, de pace, nu s-a realizat, nici la sudul Dunării, decât după dispariția generației eroice, care luptase sub zidurile Constantinopolelui.

p. 264

Concluziile istorice ale tezei sunt cele de mai sus. Se pot adăuga multe alte lucruri, riscând însă diluarea mesajelor importante. Înainte de a încheia, cred că este cazul să fac o evaluare a momentului cercetării, a succeselor și eșecurilor acestei întreprinderi.

Am început studiul culturii Ipotești-Cândești acum aproximativ șapte ani. Un an mai târziu, obiectivele mari ale acestei lucrări erau deja stabilite. Atunci când m-am înscris la doctorat credeam că voi putea finaliza ceva mai repede; din fericire nu a fost așa. Din fericire fiindcă unele întârzieri sunt benefice. Nu mă gândesc doar la faptul că în ultimii câțiva ani au apărut mai multe lucrări de referință ceea ce este încurajator a căror asimilare se face în timp și cu timp, cât și la faptul că obligațiile de serviciu m-au constrâns, în câteva rânduri, să iau distanță de un obiect de studiu suficient de pasionant pentru mine, cel puțin pentru a uita de aproape orice altceva; distanță necesară pentru a putea corecta opinii prea pătimașe sau pur și simplu necoapte, perspective tehnologice înguste și exclusiviste. Temporizările au adus, în contra-partidă, unele decorelări în practicile de înregistrare, încurcături în contabilizarea informației, defecțiuni care au costat tot timp pentru a fi corectate, în măsura în care a fost posibil.

O slăbiciune și o calitate totodată o constituie împrejurarea că sistemul tehnologic Compas s-a născut și s-a perfecționat paralel cu cercetarea. Căutarea permanentă de noi soluții de tratare a unor situații inedite avut drept rezultat diversificarea mijloacelor de cercetare, postularea necesității studiului din perspective diferite, a căror concluzii să se verifice reciproc, însă a avut ca rezultat, uneori, aplicarea unor măsuri distincte pentru grupuri de obiecte asemenea (ceea ce este mai evident în volumul de Anexe, secțiunea IV). Am fost conștient de riscurile unor astfel de practici, însă am considerat că este prețul care trebuie plătit pentru progresul mijlocelor de cercetare. Cercetarea după sisteme metodologice etalonate, respectate întocmai de la un capăt la altul al cercetării, este un imperativ teoretic, însă osificarea metodelor de studiu inclusiv cele prezentate de această lucrare nu poate avea consecințe faste. Operarea în baze de date a făcut ca perspectivele teoretice să poată fi schimbate cu destulă suplețe, fără mari pierderi de timp, ceea ce ar fi fost imposibil într-o organizare pe spațiu-hârtie. Gestionarea informației prin metode de tipul analogiilor relative sau analogiilor absolute, cu mijloace clasice (creion, hârtie, calculator de buzunar), ar fi solicitat câteva vieți, nu câțiva ani. Concluzia este că deschiderea spre noi tehnologii și tehnici de lucru este direct proporțională cu posibilitatea și abilitatea de a folosi un computer. În ciuda unor opinii exprimate în mai multe rânduri, a aparențelor pe care le oferă Sistemul Compas, privit din afară, nivelul de tehnicitate al lucrării nu este nici foarte ridicat, nici rezultatul unei viziuni inginerești (deși poate nu ar fi fost rău), nici nu presupune abilități inaccesibile persoanelor cu instrucție superioară. Este însă la fel de adevărat că această lucrare nu ar fi fost posibilă fără accesul la un calculator (acasă și la servici). Handicapurile pe care arheologia română le resimte declarat sau nu în fața colegilor din străinătate (inclusiv din unele țări vecine), se datorează accesului scăzut la mijloace tehnice, inclusiv a mentalităților profesionale rezultate. Acest handicap poate fi însă resorbit, în bună măsură, într-un timp rezonabil, cu condiția ca factorii de decizie (la nivel politic, dar și la nivelul managementului cercetării) să identifice prioritățile și să acționeze în consecință.

Eșecurile acestei lucrări sunt, majoritatea, consubstanțiale obiectului de studiu. Absența informațiilor utilizabile despre fabricația ceramicii, lacătele ruginite de la depozite, selectarea materialului arheologic pentru publicare, erorile de desen, nerespectarea unor standarde minime de reprezentare (scara, simetria bilaterală falsă, reconstituirile discutabile), au limitat capacitatea sistemului de a produce concluzii mai ferme. Erorile de reprezentare a obiectului ceramic afectează în special studiile de capacitate, nu atât mediile de sit (complex), cât stabilirea existenței/ inexistenței unor măsuri de capacitate; daunele produse clasificării morfologice sunt estimate ca fiind mai mici, dar neîndoielnic măsurătorile aplicate unor obiecte ideale ar fi condus la diferențe și poate la redactarea altor concluzii, fie și secvențial. Oricâte eșecuri aș contabiliza, afirm că o măsurătoare fie și pe un obiect deformat reprezintă mai mult decât o aproximare, iar gestiunea informației prin mijloace computerizate este și va fi superioară memoriei umane și intuiției, oricât de strălucite.

Nu-mi fac iluzii că tezele enunțate - și cu atât mai puțin ipotezele vor rezista analizei și timpului în integralitatea lor și nu exclud să mă despart benevol de unele afirmații, cum am mai făcut-o. Dacă vor exista beneficii ale acestei lucrări, aș dori ca ele să se manifeste nu atât pe tărâmul concluziilor, ci pe teritoriul metodelor de cercetare. Dacă viitoarea generație de arheologi va hotărâ că măcar direcția este cea bună, atunci voi considera că mi-am atins cel mai important obiectiv.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I