CAPITOLUL 15. Capacitatea recipientelor.

[p. 208]

Am afirmat în capitolul teoretic (§ 2, introducere) că ordinul de mărime al vaselor nu poate fi corect intuit din studiul dimensiunilor metrice, în ansamblu, și cu atât mai puțin din studiul diametrelor superioare sau inferioare (cunoscute mai frecvent). Am adus atunci ca argument faptul că recipientele sunt tridimensionale, iar capacitatea lor variază mult mai sensibil decât diametrele. Există însă și alt argument, mult mai greu: diametrele nu cresc proporțional cu volumele[1], iar variabilitatea morfologică face ca diametre identice la gură să corespundă unor capacități a căror ordin de mărime variază de la 1 la 4[2]. În aceste condiții, este iluzoriu să împărțim oalele în mari, mijlocii și mici după studiul diametrelor (cum se întâmplă).

Două studii anterioare fac deja istorie în această materie; primul, publicat în 1998, este o introducere, cu caracter precumpănitor teoretic și cu niște exemplificări[3]; al doilea, care este o monografie ceramică a așezărilor de la Dulceanca, are un capitol dedicat chestiunii[4]. Nu am să revin aici asupra multor detalii, menționând doar că în cei câțiva ani de când lucrez asupra aspectului am fost obligat la succesive replieri, de mai multe naturi; am corectat în două rânduri formula de calcul (consecințele fiind mai mult pe tărâm teoretic, decât asupra cifrelor rezultate), am renunțat la graficele cu două coordonate care foloseau volumul pe o axă și volumul superior pe cealaltă axă (induceau grupaje artificiale), am adoptat cu bune rezultate tehnica volumelor deduse (descrisă anterior, § 2.4.) și am fost obligat la unele reevaluări și reconsiderări. Alunecările se datorează, parțial, însăși noutății domeniului, a lipsei unor rețete verificate, faptului că perfecționarea sistemului teoretic și cercetarea s-au produs practic în același timp, însă, pe fond, probleme sunt exterioare sistemului Compas, fiind consubstanțiale problemelor generice ale arheologiei. Neajunsurile de reprezentare a obiectului arheologic, în primul rând imperfecțiunile desenului, caracterul aproximativ al scării grafice, sunt chestiuni care se repercutează foarte puternic asupra calcului de capacitate, mult mai agresiv decât în cazul studiilor de morfologie. Cele de mai sus nu se referă numai la arheologia evului mediu timpuriu, ci în egală măsură la arheologia romană. În multe dintre cataloagele consultate, pentru care am făcut și măsurători, dimensiunile de catalog nu corespund cu dimensiunile obiectului desenat corelate scării afișate; dacă acest lucru, pentru cataloage, nu este grav, fiindcă se pot corecta dimensiunile după catalog (cataloagele le fac arheologii, desenele graficienii; pe cine credeți?), această constatare aruncă o foarte neplăcută umbră asupra acurateții desenelor/scărilor în general[5]. La toate aceste lucruri se adaugă, firește, aproximările de execuție ale meșterilor olari, adică abaterile materiale de la standarde. Acest din urmă fapt este evidențiat de cifrele foarte disipate ale unui lot desenat și raportat foarte îngrijit, fără decorelări între ilustrație și catalog[6] (Anexe, p. 141-142). Domeniul în sine studiul capacităților este de aceea discutabil, ca și multe dintre concluziile pe care le putem trage astăzi. Aceste explicații erau necesare pentru a înțelege de ce, în studiul graficelor, au interesat doar tendințele de grupare a rezultatelor[7], discutându-se mediile grupajelor, dar foarte rar valorile risipite, intermediare, sau chiar valorile din grupaj. Se poate întreba, desigur, dacă acele grupaje nu ar putea fi întâmplătoare. Desigur că se poate. Dar atunci când între grupaje (numite curent clase de capacitate) se stabilesc relații aritmetice (de forma 1;2;4;8) sau legături cu unități de măsură cunoscute, atunci există o șansă substanțială de a fi aproape de concluzii valabile. Cum

[p. 209]

este posibil, însă, ca în urma unor erori repetate (de producție, de desen, de scară, de măsurătoare desen, de eroare a formulei de calcul cât este, 1-2%), să obținem totuși rezultate analizabile, care să permită concluzii credibile? Explicația constă în faptul că, cel puțin la nivelul intenției, există certe ținte de capacitate, cel puțin pentru vasele de relativ mare capacitate (13,1 l., 8,7 l. etc.), iar erorile sunt aleatorii (mișcări dezordonate în sus și în jos), ceea ce face ca, dacă nici una dintre erori nu este grosolană, rezultatul final să nu se depărteze foarte mult de intenția inițială. Există desigur excepții de la aceste jocuri statistice normale, ceea ce face ca unele piese să nu poată fi corelate nici unui sistem cunoscut sau deductibil.

O a doua mare dramă a domeniului constituie lotul restrâns de piese cu care operează. Trist nu este că piesele întregi reprezintă numai câteva sute la nivelul unui sfert de continent, ci că ele reprezintă circa 5% din piesele efectiv utilizate de comunitatea istorică. Reprezintă acesta un lot etalon credibil? Evident nu. De aici necesitatea de a fructifica jumătățile superioare ale recipientelor care au putut fi clasate morfologic. Procedeul volumului dedus induce noi erori (de ordinul a maxim 5%), însă aduce beneficiu dublării sau triplării numărului de piese luate în considerare. Noul calup informațional livrează, întotdeauna, date cu privire la clase de capacitate care lipsesc din lotul vaselor întregi. Acestea sunt motivele pentru care, fără alte demonstrații asupra insuficienței operării numai cu vase întregi sau întregibile (există numeroase astfel de demonstrații în volumul de Anexe, pentru cei răbdători), capitolul prezent va opera aproape exclusiv cu volume deduse (v. § 2.4.).

Clasele de capacitate reprezintă deci tendințe de concentrare a cifrelor în jurul unor mărimi standard. Și în acest caz vom începe cu Gropșani, fiindcă este situl care a prilejuit o analiză relativ limpede, fără probleme deosebite, cât și un set complet de unități de măsură. Materialul documentar se află în Anexe, p. 242-244. Graficul 1 ilustrează ceea ce afirmam supra, respectiv irelevanța volumelor vaselor complete; este suficientă comparația cu graficul următor (nr. 2), unde avem tabloul volumelor deduse. Analiza pleacă de premiza ipotetică a specializării grupelor morfologice pe tipuri de activități bine definite, respectiv adresarea unui standard de capacitate pentru solide sau pentru lichide. Graficul 2 surprinde concentrarea numeroasei grupe morfologice 2 (dar și a grupelor morfologice 3 și 5) pe paliere ale standardelor de capacitate pentru solide, conform tabelului alăturat. Acest grafic a lucrat cu volume totale o noutate în teoria Compas, respectiv cu măsurarea volumului până la buza vasului (și nu până la diametrul gâtului, care este procedura obișnuită), considerând că vasele destinate stocării solidelor (grâu, ceară, etc.) pot fi umplute până sus. Graficul următor, nr. 3, operează cu volume incomplete, fiindcă adresează clasele de capacitate destinate lichidelor. Această categorie este dominată de grupa morfologică 1, la care se adaugă grupa 4. A rămas însă în afara clasificării importanta grupă 6 importantă nu numai prin număr, ci și prin faptul că este realizată la roată; or, dacă ceramica modelată manual este standardizată, cum ar fi cea de atelier nestandardizată? (v. tabelul concluziv). Cifrele din grafic ne constrâng să constatăm existența unui al treilea standard, practic necunoscut (nu cunoaștem pentru lumea romană numele acestor măsuri). Atestarea existenței unei măsuri echivalente aproximativ cu 5 litri, și a unei măsuri divizionare (aici: 2,55 l.) pe un singur sit ar fi fost foarte discutabilă și probabil că ne-am fi gândit mai repede la erori de desen. Grupa de 5 litri este însă întâlnită și în alte așezări din câmpie, dar și în lumea romană. Analizele pentru Iatrus (Anexe, p. 141-142) au arătat, atât pentru oale-borcan (sau cu anse sau alte forme asociate) cât și pentru amfore, grupaje supradimensionate de semi-modius, cu valori de aproape 5 litri, ceea ce este destul de ciudat; foarte probabil în această zonă interferează semi-modius (corect: 4,366 l.) cu o altă unitate de măsură de circa 5 litri; faptul este confirmat de apariția unei amfore de 20 de litri, care nu poate fi legată de nici o măsură cunoscută (tot lotul de la Iatrus este compus din volume reale, nu deduse, așa că această sursă de eroare nu există). Un vas de 5 litri există și în lotul de vase lucrate cu mâna de la Capidava (I.1.), dar majoritatea pieselor din această categorie a fost surprinsă pe amforele de la Capidava[8]. Analiza amforelor din cetatea dunăreană a

[p. 210]

prilejuit observații foarte interesante (Anexe, p. 149), certificând separația funcțională a tipurilor de amfore (de exemplu tipurile Carthage sunt specializate în solide, iar tipurile Antonova pe lichide), cât și observații mai fine asupra standardelor. Unele dintre măsurile standard sunt reflectate foarte fidel de lotul analizat, în special cele mici (congius și jumătatea, sfertul de modius), însă altele sunt surprinzător de departe de cifrele oficiale (în special cele mari, dar și dublu-congius). Toate măsurile ciudate se referă la vase în jur de 5 litri sau multipli (15 și 20 litri). O discuție mai amplă se găsește în Anexe, și, indiferent că este vorba despre o unitate de măsură necunoscută, fie că este vorba de pură eroare de calibrare a modelării (mai greu de crezut...), fie că este valabil scenariul de fraudare (verificabil, în viitor, pe material din alte garnizoane romane), un lucru este cert: vasele de 5 litri (și peste), cât și multiplii lor, există în situri romane, de unde vor fi ajuns și în teritoriile nord-dunărene, unde au devenit modele de producție (probabil nord-dunărenii nu aveau alte mijloace de calibrare); de reținut aici doar că vasele de peste 5 litri fac parte din alte tipuri de amfore decât cele ale multiplilor (falșilor multipli, în fapt).

Întorcându-ne la Gropșani, piesele din grupa morfologică 6 (și anexa sa morfologică, grupa 7) fac parte din această clasă de 5 litri, care, indiferent cum a apărut, se întâlnește și în alte situri din câmpie (infra). Analiza capacităților de la Gropșani se încheie cu grupa morfologică 8 (v. tabelul anexat), pentru care nu există nici o formă întreagă, pentru care deci nu s-a putut calcula un volum dedus. Sunt afișate volumele superioare în ambele sisteme de calcul (până la diametrul gâtului și până la buză) și se aproximează clasa de capacitate în care probabil se putea încadra un vas sau altul. După cum se observă, se presupune că unele se încadrau măsurilor pentru solide (cu literă bold), iar altele măsurilor pentru lichide. Având în vedere că la Gropșani restul grupelor s-au dovedit solidare în utilitatea lor (ca și amforele de la Capidava), este de presupus că nu avem aici o singură grupă morfologică, ci două (ceea ce nu putem adjudeca pe jumătăți de vas).

Vom folosi în continuare aceste rezultate pentru a compara cu situația din alte situri din Câmpia Română. Nu vom face aici o analiză detaliată a fiecărui sit, fiindcă ar lua mult spațiu și ar fi greu de urmărit. Aceste analize se găsesc după graficele fiecărui sit[9].

Tabelul următor, necesar analizei, conține mediile claselor de capacitate, așa cum au rezultat din analiza individualizată. Tabelul este organizat crescător, iar modalitatea de afișare a cifrelor sugerează tipul de utilitar din care recipientele provin; astfel, cifrele îngroșate se apropie de standardele pentru unități de măsură a solidelor, cifrele italice se racordează unităților de măsură a lichidelor, cifrele scrise normal, cu font portocaliu se racordează sistemului de 5 litri. Primele două linii (scrise cu albastru), cu vase sub 1 litru, sunt considerate în afara sistemului de măsuri (neputând sluji la stocare).

Tabelul nu a avut doar rolul de centralizator, ci a contribuit și la limpezirea unor interpretări. Astfel, de exemplu, la graficul de la N.8. (Soldat Ghivan), interpretarea inițială grupa vasele mari două câte două, obținând atât o inclasificabilă grupă de 6,94 l., cât și o medie extrem de scăzută pentru clasa dublu-congius. Confruntarea cifrelor din tabel a produs o corecție de grupare (liniile și înscrisurile cu roșu, la N.8.), producând cifre cu mai mult sens.

[p. 211]

Lotul de vase întregi de la Ciurel, fiind mai consistent, a permis și o analiză separată, numai pe vase întregi, care a fost integrată în tabel pentru a ilustra, prin contrast, efectele utilizării exclusive a vaselor întregi. Chiar și pentru un lot mare, ca cel de la Ciurel, există clase de mărime prezente în realitate (v. volume deduse) dar absente din analiză (grupa de 300 ml., grupa de peste 1 litru), iar unele grupaje se dovedesc artificiale (datorită numărului mic de piese și hazardului de plasament), ca cele două grupe în jur de 2 litri.

Faptul cel mai demn de evidențiat este că, pentru așezările din Muntenia, spre deosebire de Gropșani, nu a mai putut fi evidențiată o specializare a grupelor morfologice pe clase de capacitate de același tip. Grupele morfologice (cele numeroase, care s-au pretat unui asemena studiu) se distribuie anarhic în clase de capacitate destinate teoretic solidelor sau lichidelor. Întrebarea foarte grea ce se ridică de aici este: mai avem, realmente, clase de capacitate, sau este un alt joc pervers al hazardului? Răspunsul este că probabil da. Motivele unei asemenea presupuneri sunt mai multe. În primul rând, clasele au submultipli sau multipli destul de strânși, ceea ce le conferă un caracter cvasi-sistemic (nici la Iatrus situația nu este mai roză!). În al doilea rând, rezultatele se aliniază relativ bine pe orizontală, ceea ce, având în vedere că analizele au fost făcute individual (și chiar la mari distanțe în timp), relevă un caracter relativ sistemic inclusiv la nivel teritorial[10]. Cert este că locuitorii din Muntenia, deși par să producă inclusiv cu mâna vase cu capacități relativ controlate, au piedut specializarea funcțională a unor forme; acesta este un aspect conex al simplificării peisajului funcțional, care va fi discutată în capitolul următor. Trebuie să admitem însă că clasele de capacitate, dacă existau, aveau marcaje, altele decât forma, decorul, forma buzei (fiindcă am încercat să sparg aceste presupuse coduri și nu am ajuns la nici un rezultat), foarte posibil semne cu coloranți puțin rezistenți.

Relațiile pe orizontală sugerează că absența unor clase de capacitate este întâmplătoare; de pildă, absența clasei dublu-congius la Gropșani, sau absența clasei semi-modius la Dulceanca IV [revezi tabelul claselor de capacitate] par a se datora unui accident (chiar și volumele deduse lucrează cu numai 10-15% din materialul utilizat real în așezare). În schimb, absența claselor de capacitate intermediare (dublu-congius, modius) la Ciurel nu mai pare o întâmplare (lipsesc mai multe clase la rând, iar lotul de ansamblu este mare). Despre interpretarea unor astfel de lucruri ne vom ocupa în continuare.

[p. 212]

Pentru relevarea frecvenței claselor de capacitate în fiecare sit, am alcătuit un nou tabel. Aici cifrele anterioare sunt traduse în denumirile claselor de capacitate.

La Dulceanca apar niște situații particulare, legate de dificultățile de alocare a unor exemplare într-o clasă sau alta. Cifrele fără paranteză reprezintă piese clasate (conform analizelor grafice), la care se adaugă exemplarele aflate în proximitate, care anterior nu au fost clasate; rezultă cifrele din paranteză§, care constituie baza de calcul a procentajelor.

Au fost adăugate, pentru comparație, situațiile de ansamblu din Ucraina și Polonia secolelor VI-VII. Situațiile siturilor din aceste teritorii ridică numeroase aspecte particulare (există fișiere speciale, în Anexe), asupra cărora nu vom insista aici. Situația generală a claselor de capacitate din cele două areale slave primitive se prezintă, simplificat, ca o structură ternară (6;4;2 litri), adăugându-se oalele mici, fără semnificație de capacitate, și vasele mari de provizii. Am reîncadrat cifrele recipientelor din aceste două teritorii în clasele de capacitate din Câmpia Română (fără a exista o sinonimie efectivă de situații), pentru a avea o comparație directă a frecvenței unor capacități și a pune în evidență diferențele. Se observă că centrul de greutate al capacităților din Ucraina și Polonia se află mai sus decât pentru siturile din Câmpia Română, fiind în mai mare măsură analoage situațiilor din Oltenia și Muntenia de vest, decât în centrele mai apropiate din Muntenia centrală (or, Ciurel ar trebui să fie sit preponderent slav, nu-i așa?), ceea ce nu este paradoxal decât în aparență, fiindcă între sistemele de capacități dintre arealele slave și cele Ipotești-Cândești nu există nici o legătură.

[p. 213]

Întorcându-ne la cultura analizată, și pe acest tabel se poate compara structura mai completă și mai echilibrată a olăriei de la Gropșani, în comparație cu așezările muntene. În interiorul Munteniei sunt delimitate două areale, aranjate în ordine cronologică probabilă. Regresul capacităților utilizate se constată în ambele areale, finalul prezentând, în ambele cazuri, deplasări vizibile în jos. Privind pachetul de la Dulceanca, este semnificativă absența capacităților de 5 litri și a subdiviziunilor sale[11]. La Dulceanca I se dublează utilizarea claselor mici (sub 1 litru și 1/2 de congius) în defavoarea clasei de 1 congius, care practic dispare. Lucruri similare se petrec, în paralel, în siturile bucureștene, indicând limpede renunțarea la olăria de mărime mijlocie și mijlocie-mare. Pentru ambele areale este însă de semnalat existența, în acest moment final, a câte unui vas mare, conservat fragmentar, care a fost estimat ca înscriindu-se clasei amphora, de 26 de litri. Asistăm deci, pe de o parte, la scăderea dimensiunilor medii ale recipientelor (v. infra), ceea ce, am mai spus, consună cu o existență din ce în ce mai periclitată și cu mijloace de trai diminuate progresiv, dar, pe de altă parte, la folosirea unor vase mari de provizii, semnificând o centralizare mai energică a resurselor. Faptul în sine poate fi interpretat ca un semnal de maturizare socială, dar poate fi văzut în egală măsură ca o măsură de supraviețuire socială, în condițiile scăderii resurselor. Un fenomen similar a fost observat la Codân (sit considerat slav, dar cu multe analogii cu Câmpia Română, cel puțin în privința claselor de capacitate și a dimensiunilor, v. Anexe, p. 178-179), respectiv un fenomen de scădere generală a capacităților, dublat de apariția unor vase de mare capacitate, însă aceste fapte se petrec numai în ultimul sfert al sec. VIII.

Pentru a concluziona acest capitol, au fost realizate alte două tabele, cu structură asemănătoare, conținând cifrele statistice despre ceramica lucrată cu mâna (primul)[12] și despre ceramica lucrată la roată (al doilea).

[p. 214]

Sunt realizate medii de sit (complex, nivel sau regiune, după caz) pentru așezările cele mai importante, pentru diametre la gură și volume superioare (acestea mult mai numeroase decât volumele totale oferă o mult mai bună bază de discuție). Pe primele rânduri sunt aduse spre comparație cifrele corespondente pentru Ucraina, Polonia, cultura Chilia-Militari, corpus-ul de ceramică lucrată cu mâna de la Capidava (jumătatea sec. VI) și cifrele generice pentru cultura Ipotești-Cândești. Acestor prime referințe le sunt adăugate valoarea Is/I (înălțimea superioară raportată înălțimii totale), ca un indicator cultural global, cât și ca modalitate de estimare a volumului total[13]. Diferențele substanțiale de proporții ale formei, cât și de dimensiuni (volumul mediu al recipientelor din Câmpia română reprezintă în medie numai 2/3 din volumul recipientelor din arealele slave), arată sintetic deosebirile fundamentale dintre cele două culturi. Din contră, notăm similitudinile cifrelor culturii Ipotești-Cândești cu lotul de la Capidava. Atât prin proporții, cât și prin gabarit, între ceramica nord-dunăreană și cea de la Capidava există similitudini de același ordin ca cele dintre arealele central-ucrainian și sud-polonez. Ceramica Ipotești-Cândești este de asemenea similară ceramicii culturii Chilia-Militari, dar nu cea lucrată cu mâna, ci aceea lucrată la roată (v. tabelul al doilea, respectiv statistica ceramicii lucrate la roată). Ideea este importantă, fiindcă, esențialmente, înseamnă că cultura Chilia-Militari a transmis veacurilor următoare în primul rând formele ceramicii lucrate la roată, multe dintre ele de inspirație romană, iar nu formele tradiționale, dacice[14], fapt valabil pentru ambele specii tehnice ale secolului al VI-lea. Pentru a încheia observațiile despre analogii și diferențe, să notăm remarcabila coincidență a valorii indicatorului Is/I în cultura Ipotești-Cândești, pentru cele două specii tehnice (0,415 respectiv 0,412 a se compara valorile din cele două tabele), ceea ce confirmă factura lor constructivă similară, fapt subliniat în numeroase rânduri până aici.

Revenind la observațiile legate de mediile ceramicii lucrate cu mâna, în siturile analizate, precizez că ele sunt ordonate, cu aproximație, în ordinea mărimii. Cu oarecare relativitate, această ordine este o sugestie de ordonare cronologică; această idee este fundamentată pe cifrele mari ale siturilor cert timpurii (Ipotești, Gropșani, de exemplu) și pe cifrele mici ale siturilor cert târzii (Vadu Codrii, Vadu Anei; Șuvița Hotarului este un lot statistic nesatisfăcător), de unde prezumția mai veche a descreșterii capacităților medii, de-a lungul veacului VI. Această prezumție este întărită de observația că culturile locale preromane și romane utilizau recipiente de mărimi cert mai mari decât cele de la sfârșitul epocii romane târzii. Cele două serii (tabele) nu au aceeași ordine, de aceea poziția exactă a unui sit sau altul, într-o clasificare generală, este greu de precizat; evident, s-ar fi putut face o statistică de ansamblu, care să facă abstracție de natura modelării obiectelor, dar a interesat mai mult specificul fiecărei serii de obiecte decât cifrele de ansamblu, fiindcă, deși cred că scăderea capacităților este un fenomen specific vremii, nu cred că el s-a desfășurat liniar în timp și spațiu. Ordonarea tabelelor oferă deci doar sugestii, nu soluții.

Conținutul tabelului statisticii ceramicii arhaice necesită câteva observații tehnice. În primul rând, se vor trata cu toată prudența mediile realizate dintr-un număr foarte mic de piese (sub 5); astfel, dimensiunile ceramicii bordeielor de la Dulceanca I sunt suspect de mici, repetând aici că presupun o scară greșită la publicare. Oricum, poziția ultimă a așezării I, în contextul așezărilor de la Dulceanca, este asigurată de cifrele medii ale locuințelor de suprafață. Cât privește mediile orizontului A de la Ciurel (repet aici presupunerea că ceea ce am numit până aici orizontul A este posterior, cronologic, orizontului B), cifrele sunt mult ridicate de un vas de capacitate foarte mare, celelalte 31 de piese având dimensiuni extrem de modeste. Similar, mediile de ansamblu de la Ciurel vor fi reconsiderate în jos. În acest fel, diferențele față de Soldat Ghivan devin și mai substanțiale, confirmând ipotezele asupra vechimii mai mari a celei din urmă așezări.

Trecând la al doilea tabel (statistica ceramicii lucrate la roată), referitor la ceramica lucrată la roată, se confirmă pozițiile înalte (adică timpurii) ale siturilor de la Târgșor și Budureasca[15], cât și ale așezărilor de la Ipotești și Gropșani (care nu ridică probleme deosebite de datare). Probleme

[p. 215]

relative apar de aici în jos. Diametrul la gură de la Soldat Ghivan este ceva mai mic decât cifrele de la Ciurel însă atenție! volumele sunt mult mai mari (paradoxul fiind datorat morfologiiilor distincte); evident, vom acorda prioritate cifrelor de volum, care exprimă în mod nemijlocit utilitarul, mărimea recipientelor fiind clasificabilă repet după capacitate, nu după dimensiunile metrice.

Probleme ridică valorile așezărilor de la Dulceanca. Nu mă refer la valoarea izolată a vasului din cuptorul de olar. Valorile de la Dulceanca I a sunt însă mult mai mari decât cele de la Dulceanca II și IV (ordinea fiind chiar cea inversă decât cea propusă până aici). Aceste cifre nu sunt însă volume totale, pe care am putea judeca ranguri de acest fel. Indicele Vs/V de la Dulceanca I (ceramică lucrată la roată) este de 0,471, ceea ce înseamnă un volum mediu dedus de 3,671 l.; pentru Dulceanca II aceleași cifre sunt 0,376 și 3,037 l., iar pentru Dulceanca IV - 0,391 și 2,192 l., ceea ce reduce decalajele. Cumulând cifrele de la ambele tehnici, rezultă tabelul următor. O primă precizare se impune. Dulceanca I b figurează de două ori, cu cifre atât de diferite, fiindcă prima oară intră în calcul și un recipient de provizii, cu volum superior de peste 9 litri și volum total prezumat de cca. 26 de litri (după un calcul mai strict 22,3 l.), iar a doua oară este calculată numai media celorlalte 7 recipiente, extrem de mici.

Calculele de volum dedus, care țin cont de configurația reală a vaselor (raportul mediu Vs/V este cunoscut de la obiectele întregi), aduce pe prima poziție media de la Dulceanca II, cifrele de la Dulceanca IV rămânând însă în ultima poziție, situație statistică ce pare să răstoarne ordinea cronologică propusă, sau măcar să o pună sub semnul întrebării. Cheia problemei o reprezintă capacitățile de stocare. Vase de stocare de mari dimensiuni, similare probabil exemplarului de la Dulceanca I b, există și în alte așezări[16], chiar mai multe exemplare, însă sunt prea fragmentare pentru a permite vreun calcul. Pe de altă parte, dacă vorbim despre capacități de stocare ca un criteriu de apreciere a resurselor, discuția asupra gropilor de provizii vine în aceeași ordine de idei. La Dulceanca IV și II există izolat, ce-i drept gropi de provizii chiar în interiorul unor locuințe[17]. Se adaugă cele 5 gropi

[p. 216]

menajere de la Dulceanca IV, care este posibil să fi funcționat inițial ca recipiente de provizii[18]. Aceste gropi par să explice absența vaselor de peste 6 litri la Dulceanca IV. Mediile de sit sunt interesante și sugestive, însă și mai interesant este din ce se compune media. La Dulceanca IV domină vasele de mărimi mijlocii (1,5-3 litri), cele mici fiind puține iar cele mari - absente (Anexe, p. 218). La Dulceanca II echilibrul este similar, adăugându-se o relativ numeroasă componentă de 4 litri, vasele mijlocii-mari, de stocare (de 8 litri), cât și o categorie de vase mijlocii-mici, în jur de 1 litru (cvasi-absente la Dulceanca IV)[19]. La Dulceanca II lipsesc gropile de provizii din afara locuințelor, dar există o groapă de mare capacitate, într-o locuință. La Dulceanca I centrul de greutate, reprezentând de această dată majoritatea absolută a recipientelor, se mută pe intervalul 1-2 l., iar gropile de provizii sunt absente, însă, compensativ, apar atât vasele de stocare de mărime intermediară (8 litri) sau de mare capacitate (de peste 20 litri). Acest proces, de diminuare a capacităților vaselor mijlocii și apariția compensatorie a unor vase de mare capacitate, este bine reflectat inclusiv de analiza internă a așezării de la Dulceanca I, pe cele două presupuse nivele de locuire, a (locuințe de suprafață) și b (bordeie). Dacă pe nivelul a se continuă procesul descris în relația Dulceanca IV-II, pe nivelul b fenomenul ajunge la apogeu, la o expresie aproape absurdă[20]: un vas de peste 20 de litri, restul ulcele de circa 0,7 l. Procesul descris pare coerent și se verifică pe succesiunea Soldat Ghivan-Ciurel B-Ciurel A. El reflectă, pe de o parte, scăderea numărului de membri dintr-o familie, prin scăderea constantă a capacității vaselor mijlocii (peste un litru, sub 5 litri), adică a recipientelor susceptibile de a servi la gătit. Pe de altă parte, procesul descris reflectă, probabil, o tendință tot mai pronunțată de concentrare a resurselor, ca răspuns la scăderea constantă a acestora. Într-un limbaj foarte cunoscut raționalizare. Fenomenul pare să continue în așezările de la finalul culturii Ipotești-Cândești, însă așezările cunoscute până acum, deși permit o idee de ansamblu, sunt prea mici pentru a permite concluzii ferme[21]. Un proces similar a fost surprins la Codân, pentru finalul secolului al VIII-lea, însă nu la un nivel atât de dramatic.

Pentru a ne apropia de concluzii, tabloul capacităților recipientelor din așezările culturii Ipotești-Cândești reflectă similitudini atât la nivelul facturii generale (dimensiuni, clase de capacități), cât și la nivelul evoluției prezumtive. Un tablou complet și convingător, cu bune analogii în lumea romană, prezintă însă numai așezările de la Gropșani, semnificând racordarea superioară a teritoriilor oltene la civilizația romană.

Nu se poate să nu frapeze faptul că o populație rurală, atât de năpăstuită, în regres tehnologic și demografic, își face oalele, multe dintre ele cu mâna, după un sistem volumetric constituit. Că această stare de fapt s-ar datora unui comerț activ[22], sau, cu atât mai puțin, vreunei înclinații naturale spre ordine - nici nu poate fi vorba. O explicație însă ar trebui să existe, și fiindcă nu găsesc una mai bună, mă gândesc la următoarea: oalele mai mari erau unități de măsură pentru distribuția grânelor. Să mă explic. Nimeni nu se îndoiește că satele epocii migrațiilor erau comunități constituite pe baza rudeniei, cu așezăminte foarte patriarhale, puțin desprinse de instituția familiei mari. Dacă este așa, nu ar trebui să ne îndoim că grânele - dar și bunurile conexe, respectiv pământul, animalele și uneltele de muncă - erau bunuri "publice", adică la deplina discreție a bărbatului dominant. Că suntem aproape de adevăr o arată lipsa totală a uneltelor agricole. Unde sunt acestea? Cu ce s-au săpat gropile bordeielor - întreabă și

[p. 217]

Suzana Dolinescu-Ferche, autoarea monografiilor de la Dulceanca? Sunt ascunse, și nu în așezare, unde ar putea fi lesne găsite - fierul este materie strategică și pentru romani, și pentru barbarii pribegi! - ci mai departe, probabil în pădure, bine acoperite cu frunze. Descoperirile depozitelor de unelte de epocă Dridu, ca cel de la Dragosloveni[23], în afara unei locuiri observabile, fac ipoteza plauzibilă. Dacă este așa, și rezerva de grâne era păstrată la un loc, în grija unei singure persoane, care distribuia alimentele după numărul de guri. Pentru ca împărțeala să fie dreaptă, trebuia ca oalele să aibă dimensiuni - mai exact capacități - cunoscute. Dar ce ne facem cu gropile de provizii din locuințe? Erau acestea locuințele conducătorilor? Foarte probabil că da. Referitor la "bordeiul" 17 de la Dulceanca IV, autoarea își comunică impresiile după cum urmează:

"Hutte no 17. C'est la plus intéressante habitation de l'habitat du VIe siècle, spécialement par la structure du four (...). Par sa structure, cette hutte représente le type le plus expressif de l'ensemble du Vie siècle de Dulceanca..."[24]

La rândul ei, locuința 9 de la Dulceanca II[25] este o locuință specială, nu numai datorită rezervei de alimente de 400 de litri, ci și datorită unui cuptor cu horn, rar întâlnit, greu de făcut, și de aceea prețuit. Un asemenea cuptor, cu ajutorul unei tăvi de lut mobile, putea fi locul cel mai potrivit unde se uscau cerealele jilave din groapă.

Asemenea observații, mai degrabă conjuncturale decât sistematice, nu înseamnă că schema propusă va funcționa peste tot. Va fi necesar un studiu care să elucideze global situația capacităților de stocare, prin corelație cu numărul total de recipiente și cu necesara estimare a mărimii populației și a numărului de ani petrecuți de o comunitate în aceeași așezare[26].

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE capitolul 16 (funcționalitatea recipientelor ceramice)

[1] TEODOR E. 1998, fig. 15-17; graficele arată o situație foarte asemănătoare în trei areale geografice distincte, respectiv curba de creștere a volumelor este mult mai accentuată decât curba de creștere a diametrelor. Graficele respective sunt reproduse, simplificat, și în această lucrare (Ilustrație, planșa IX, fig. 25-27).

[2] TEODOR E. 1998, fig. 16 (= planșa IX, fig. 26), unde un vas cu diametrul superior de 20 cm. are 0,694 l., iar un altul, cu același diametru, are 2,649 l., al doilea fiind de 3,8 ori mai mare decât primul.

[3] TEODOR E. 1998. Anexele referitoare la formula de calcul a volumului recipientelor a fost omisă de la publicare prin neglijența editorului. Materialul a fost publicat ulterior, în Cercetări Arheologice XI (TEODOR E. 2000 b).

[4] TEODOR E. 2000, § 7.

[5] Am făcut câteva teste de fotografiere ortografică, foarte încurajatoare, fiindcă rezultatele măsurătorilor au avut sens (apropiindu-se de valori consacrate), deși lucram pe loturi din barbaricum.

[6] Lotul ceramic din monografia Iatrus II (BÖTTGER 1982).

[7] De-a lungul secțiunii IV de la Anexe există numeroase analize de capacitate, din practic toate zonele analizate. La acestea face referire textul de mai sus.

[8] Materialul ceramic este cel din teza de doctorat a lui Ionuț Opriș (susținută în decembrie 2000; v. OPRIȘ 2000). Am făcut măsurătorile la solicitarea doctorandului (pe atunci...), care a folosit dimensiunile de capacitate în teză; o analiză detaliată a distribuțiilor pe clase de capacitate am realizat-o însă numai în aceste zile (din ianuarie 2001), în încercarea de a înțelege clasele de volum întâlnite în așezările nord-dunărene.

[9] Anexe, secțiunea IV: M.2., M.4. pentru Dulceanca I (proceduri vechi, fără volume deduse); M.6, M.7. pentru Dulceanca IV (idem). Analiza este reluată, cu metoda volumelor deduse, pentru toate cele 3 așezări, la M.9. (graficele 1-2 - tentativă de prelucrare comună; graficele 4-6 - tratarea individualizată, cea care răspunde direct de situația din tabelul care va fi discutată aici). Mai departe, analiza de la N.4. se referă la Ciurel, iar N.8. la Soldat Ghivan.

[10] Intru aici în flagrantă opoziție cu propriile concluzii, publicate cu doar ceva mai mult de doi ani în urmă (TEODOR E. 1998, în special p. 36-37, idei reluate pe scurt mult mai curând, în TEODOR E. 2000, p. 319), unde afirmam că sistemele de măsuri din arealele Vedea și Dâmbovița sunt diferite. În același studiu inițial (TEODOR E. 1998, p.31) îmi exprimam mirarea (justificată) că sistemul de măsuri face trimiteri numai la sistemul de capacități pentru lichide și nu la cel pentru solide, ceea ce astăzi se demonstrează fals. Evident, postura nu este cea mai comodă, însă consider că este tributul firesc pe care trebuie să-l plătim statutului științei, care nu operează cu adevăruri revelate, adevărate oricând și oriunde. Nu voi ezita să retractez orice afirmație sau concluzie care este depășită de evenimente.

§ Lay-out-ul tabelului publicat în format hârtie (teza de doctorat predată Facultății de Istorie a Universității Al. I. Cuza) era mai complicat, prezentând și cifrele absolute, și procentele. Transpunerea HTML m-a obligat la simplificări, așa încât acestui paragraf nu îi corespunde, la Anexe, o situație explicită.

[11] Iată un element care explică concluzia formulată anterior, conform căreia cele două areale majore din Muntenia au sisteme de capacități diferite.

[12] notă rezervată în tabel

[13] Este doar o estimare a ordinului de mărime. Calcularea volumului dedus (Vd) se face de la volumul total (V) și volumul superior al vaselor întregi, respectiv Vd = (Vs x 1) : (Vs : V). Proporționalitate între raporturile Vs/V și Is/I este relativă, dar permite un calcul aproximativ. Înlocuind Vs/V cu Is/I, avem (pentru Ucraina) 1,464 : 0,312 = 4,692 l., pentru Polonia obținem 4,87 l., iar pentru Ipotești-Cândești 2,987 l.

[14] Afirmam în capitolul anterior că există și grupe morfologice care provin, potențial, din experiența culturală dacică. Faptul nu este contrazis de afirmațiile cu caracter global de mai sus. Grupele de sorginte dacică sunt relativ multe, însă numărul de piese este relativ mic.

[15] Ambele așezări înseamnă în fapt mai multe așezări, deci faze cronologice distincte. Aceste detalii vor fi discutate atunci când vor exista suficiente informații publicate. Deocamdată singura soluție este tratarea de ansamblu. Nu exclud posibilitatea ca, în special la Budureasca, să existe și piese mai târzii, din a doua jumătate a secolului al VI-lea, după cum, sigur, în expoziția de la Ploiești există și obiecte ale secolului al V-lea (dacă nu mai vechi!).

[16] Dulceanca II (FERCHE 1986, fig. 6/8. 20/11) și Dulceanca IV (FERCHE 1992, fig. 5/4, 17/20; fragmentul de la fig. 5/4 este publicat invers!), toate decorate cu linii în val (eventual între linii drepte orizontale), după modelul vaselor de provizii sud-dunărene (BÖTTGER 1982, nr. cat. 96, 98, 520, 519).

[17] Dulceanca II (FERCHE 1986, fig. 4/1), în B. 9, groapă elipsoidală, cu diametrele de aprox. 2,4 și 1,6 m, adâncă de 0,25 m, cu volumul estimat la 400 de litri; Dulceanca IV (FERCHE 1992, fig. 4/1), în B. 17, groapă de plan rotund, cu diametrul de 0,9 m, adâncă de 0,45 m, cu volumul estimat la 100 litri.

[18] Este oare posibil să gândim că numărul de gropi cu numărul de ani petrecuți în așezare? Este doar o ipoteză, însă atrăgătoare. Aveau însă aceste gropi, fără amenajări speciale, calitatea de a prezerva grânele? Autoarea monografiei crede că da (FERCHE 1992, p. 131, la descrierea B. 17, cea cu groapa de provizii).

[19] Nu este prea mult, sper, dacă repet că lotul ceramic de la Dulceanca II, mult mai substanțial numeric, se pretează mult mai bine unei analize; lotul prea restrâns de la Dulceanca IV poate fi suspectat că are substanțiale părți lipsă, care îi scad drastic posibilitățile de analiză.

[20] Să nu uităm că lotul de vase de la Dulceanca I b este suspectat de a fi fost publicat cu scară greșită.

[21] Simplul fapt că lista se reduce la 3 așezări, cu un număr redus de complexe, este în sine un fapt extrem de sugestiv.

[22] O asemenea presupunere (comerț activ) este contrazisă de cele mai noi studii (OBERLÄNDER 2000 manuscris, de ex. p. 79, dar ideea revine frecvent), mai ales pentru Muntenia (în contrast cu Oltenia)

[23] COMȘA & 1969; cât despre faptul că depozitul de la Radovanu ar fi fost găsit într-un atelier - rămâne o supoziție (COMȘA & 1969 a, p. 425-435), ca și vecinătatea depozitului de la Bârlogu cu o locuință (COMȘA 1969), descoperirile fiind întâmplătoare. Oricum, toate acestea reprezintă o epocă mai târzie, comparația fiind orientativă. Faptul că nu s-au descoperit încă depozite de secol VI poate fi o întâmplare, statistic normală, fiindcă raportul între așezările Ipotești-Cândești și tip Dridu pare să fie ceva de ordinul a 1 la 5 sau 6.

[24] FERCHE 1992, p. 131.

[25] FERCHE 1986, p. 123.

[26] Există propuneri pentru baza de calcul (STANCIU 1999, p. 132, cu bibliografia). Cred că 20 de vase/ familie/ de an (propunerea Zeman) este exagerat de optimist, cel puțin pentru Câmpia Română. Estimarea lui Stanciu (7-8) este mult mai realistă.