Seria morfologică Ipotești-Cândești

CAPITOLUL 14: Morfologie numerică

[p. 192]

14.2. Seria tipologică Ipotești-Cândești

Alcătuirea unei serii tipologice generale era chiar scopul acestei cercetări, atunci când a debutat, cu circa 6 ani în urmă. Ea se poate exprima pe o singură pagină (Anexe, p. 299). Tabelul cuprinde, pe coloane, cele 45 de entități taxonomice, iar pe rânduri 14 situri analizate (extrem de inegale ca număr de piese analizate). Ordinea rândurilor (adică a siturilor) nu este una prestabilită, ci a rezultat, oarecum, din încercări repetate, prin regulile înserierii. Principala problemă era alegerea unui cap de serie (aici Gropșani Gura Gurgotei), alegerea fiind însă relativ simplă. Capul de serie ar fi putut fi unul cronologic (dacă acest lucru ar fi fost deasupra oricărei îndoieli), sau unul geografic, o a doua condiție fiind să existe un lot ceramic semnificativ. Situația culturală în vestul arealului studiat părând din start mult mai clară, alegerea Gropșanilor era practic singura soluție. Au urmat situl-pereche de la Gropșani-Ovrei, așezările de la Dulceanca (în ordinea reieșită din studiul monografic publicat[4]), apoi celelalte situri, din centrul și nordul Munteniei, în ordinea apariției.

Nu am folosit, pentru acest tabel, distincțiile între orizonturile B și A de la Gropșani Gura Gurgotei și Ciurel, nici distincția între Dulceanca I a și I b. În acest din urmă caz nici nu era posibil, formele utilizabile de la Dulceanca I b fiind cu totul două. Pentru orizonturile de la Gropșani și Ciurel, bine constituite și relativ numeroase, am considerat că dinamica morfologică a perioadei nu poate fi prea mare și am preferat să utilizez loturile întregi, mult mai semnificative numeric. Curiozitatea m-a împins ulterior să observ și distribuțiile grupelor pe nivelele stabilite de locuire, încercare ce a prilejuit observații interesante. În privința celor două orizonturi de la Gropșani (vezi tabelul analitic al distribuției grupelor pe nivelurile de la Gropșani), este de observat că deși numărul de piese este similar (17, respectiv 15), numărul de grupe din orizontul mai târziu este la jumătate, ceea ce se poate interpreta ca o tendință de standardizare a formelor. Mai mult decât atât, cele 3 forme rămase nu sunt decât variante ale aceleiași oale romane (v. catalogul ilustrat pentru edificare, sau cifrele mediilor de grupă, extrem de asemănătoare), iar grupa în expansiune este CR_11, caracterizabilă printr-o înălțime scăzută, după tipicul ceramicii romane târzii.

[p. 193]

Nu pot părăsi tabelul distribuției formelor pe orizonturile de la Gropșani fără a sublinia că el dezleagă o mai veche nedumerire pe care o aveam privind tabelul E.1. Nedumerirea era legată de distribuția grupelor la Dulceanca IV, acolo unde grupele CR_01A și 2A sunt absente. Dacă poziția sitului în înseriere este corectă (este în fapt, repet, rezultatul unei alte cercetări anterioare), atunci aceste două grupe prezente și la Gropșani, dar și la Dulceanca II și I ar fi trebuit să apară și la Dulceanca IV. Existența grupei CR_2A în orizontul timpuriu de la Gropșani (B) dar absența ei în orizontul mai târziu (A) teoretic cvasi-contemporan cu Dulceanca IV a început să clarifice lucrurile. Dintr-un motiv sau altul, această formă, mai veche, este abandonată temporar, dar refolosită apoi. Mecanismul unor astfel de situații mă tem că nu poate fi explicat, la acest moment, decât suficient de ipotetic pentru a trece ipoteza sub tăcere. Această grupă pare în progres într-o perioadă imediat următoare așezării de la Dulceanca IV, înregistrând o piesă la Dulceanca II, două la Dulceanca I și 3 la Soldat Ghivan. Un fenomen oarecum paralel pare să se petreacă și cu grupa CR_1A, a cărei utilizare se amplifică spre finalul intervalului studiat. În fine, absența acestor grupe de la Dulceanca IV s-ar putea datora, în bună măsură, hazardului arheologic. Deși ceramica lucrată la roată reprezintă circa 40% din inventarul de la Dulceanca IV, doar o piesă din cele 10 clasificate fac parte din această categorie tehnologică.

Despre cele două orizonturi de la Ciurel știam deja, după distribuția grupelor pe complexe, că sunt destul de diferite; tabelul anex exprimă mult mai lapidar același lucru. Interesant este că subgrupele pereche (CR_02A și 02B, 09A și 09B) se distribuie pe același orizont, refuzând să arunce o punte peste cele două nivele de așezare. Repetarea unor astfel de experiențe, cu niveluri de locuire ne-asemenea (Dulceanca I, Gropșani, dar mai ales Ciurel), ar trebui poate să dea mai mult de gândit. Cum se face că loturi ceramice din același loc geografic, despărțite de cel mult câteva decenii, să fie atât de diferite reciproc, fără a ieși totuși dintr-un perimetru cultural mai larg? O întrebare cu adevărat provocatoare! Se poate încerca un răspuns: este puțin probabil ca deprinderile olăriei casnice, învățate în familie, să dea variații atât de mari de la o generație la alta; lucrurile ar părea mai firești dacă producătorul ar schimba... comunitatea. Având în vedere dimensiunile foarte reduse ale comunităților epocii, este greu de crezut că se practicau căsătoriile endogame. Căsătoriile exogame ar explica mult mai bine atât variațiile morfologice constatate atât la nivelul fiecărui nivel de locuire, cât mai ales între episoadele habitaționale diferite. Aceasta este doar o ipoteză și nu este necesar să o demoleze nimeni, fiindcă nu are ce. Evident, astfel de explicații nu sunt necesare la Gropșani (fără a fi excluse), unde modificările par a ține de conectarea superioară a nivelului nou (A) la practicile meșteșugului de atelier, inclusiv schimburile economice/ de servicii implicate.

O primă observație referitoare la seria tipologică este concentrarea semnificativă a materialului în primele 14 entități. Primele 6 grupe (dominate de Gropșani), adică 13,3% din entitățile înserierii, adună 66 de piese, adică 33,3% din piese; altfel spus, densitatea acestor grupe este de aproape două ori mai mare decât media și de peste 3,5 ori mai mare decât în restul lotului. Lucrurile stau asemănător și cu următoarele 8 grupe (= 17,8%), care adună 53 de piese, adică 26,8% din lot. Aceste cifre se datorează, pe de o parte, standardizării superioare a formelor la Gropșani. La Gropșani Gura Gurgotei 26 de piese clasificate se distribuie în 6 grupe (= 4,33 piese la grupă). La Dulceanca II 15 piese se distribuie în 9 grupe (= 1,67). La Soldat Ghivan 25 de piese se distribuie în 12 grupe (= 2,08). Pe de altă parte, aceste forme au cea mai bună distribuție în spațiu. Din primele 6 grupe, într-un caz (CR_01A) forma se distribuie pe 6 situri, în două cazuri pe 5 situri, iar într-un caz în 4 situri; în tot restul tabelului, avem doar alte 3 grupe care se distribuie pe câte 4 situri, și acelea sunt grupele specifice arealului Dulceanca. Faptul are nu numai explicații culturale, dar și conjuncturale: o explicație este slaba publicare a unor situri din a doua jumătate a tabelului (Cățelu Nou, Târgșor, Băleni[5]); o a doua explicație constă în întâmplarea că cele două mari situri bucureștene publicate, Soldat Ghivan și Ciurel, sunt extrem de ne-asemenea, fapt asupra căruia vom reveni.

[p. 194]

Enunțul fundamental pe care trebuie să-l facem față de principalele grupe de la Gropșani (CR_11, 05A, 1A, 2A în ordinea înserierii) este caracterul lor fundamental roman. Tabela sinoptică a grupelor morfologice (Anexe, p. 302) prezintă analogii care nu lasă loc nici unui dubiu: grupa Cireșanu 7 (deci grupa a șaptea a aspectului cultural Cireșanu) și Celei (media puținelor vase publicate) pentru CR_11, grupele 6b și 7a ale ceramicii romane din Oltenia (sec. II-III) pentru CR_05A, grupa 7a a ceramicii romane din Oltenia pentru CR_01A, grupa 2a de la Mogoșani pentru CR_02A. Este semnificativă apariția a patru analogii istorice (trei grupe de ceramică romană timpurie, una de la Mogoșanu și una Cireșanu) și doar o analogie din lumea romană contemporană bună (Celei), sau două dacă luăm în considerare și grupa 1 Capidava (ceramică lucrată cu mâna, pe care deja am definit-o ca fiind traco-romană), cât și absența oricărei trimiteri la Iatrus. După cum spuneam, legăturile cel puțin cele mărturisite de ceramică între Moesia Secunda și Illyricum par la rândul lor destul de fragile, fapt care rămâne de demonstrat într-o cu totul altă lucrare. Chiar și restul analogiilor sunt interesante: din Moldova s-au selectat numai grupe lucrate cu roata (de la Izvoare-Bahna și Botoșana), iar grupa 3a de la Noșlac este de o indiscutabilă factură romană, chiar dacă este realizată prin modelare manuală (v. § 5.2.6.). Foarte interesante sunt și analogiile în lumea slavă și, chiar dacă acestui aspect îi este rezervat un subcapitol aparte, respectiv următorul, câteva comentarii aici nu au cum să strice. Analogiile din zone atât de îndepărtate precum Boemia și Slovacia (e vorba despre elemente izolate ale grupei slave numeroase 1a, și nu de media grupei), nu au cum fi suspectate a fi participat, într-un fel sau altul, la formarea grupelor Gropșani, măcar din rațiuni cronologice. Cât despre grupa Penkovka, cât și cea de la Rașcov (care, în context slav, este destul de izolată), ele par tot produse îndepărtate ale lumii romane. Oricum ar fi interpretate aceste analogii ale unor grupe din lumea slavă, atâta vreme cât în complexul analogic există termenii de referință romani determinismul istoric ne obligă să derivăm formele slave din cele romane și nu invers.

În privința celor 4 grupe discutate, ar mai fi de adăugat că ele sunt, de fapt, foarte asemănătoare (v. cifrele mediilor) și nu sunt decât variante ale oalei romane. Celelalte două grupe au statute culturale mai puțin clare, cel puțin la prima vedere. Grupa CR_18 reprezentată de altfel de o singură piesă nu are analogii relative sau absolute, dar, cum suntem încă în copilăria aplicațiilor computerizate, memoria vizuală mai joacă un rol; piesa are două analogii foarte apropiate la Filiași-Harghita[6] și la Bacău-Curtea Domnească[7], adică la distanțe apreciabile și cu circa un secol (sau mai mult) mai târzii. Datarea prezumtiv foarte timpurie a piesei de la Gropșani care aparține orizontului B, respectiv spre finalul sec. V asigură formei autohtonia, deși trebuie menționat că forme similare - și aproximativ la fel de rare sunt cunoscute și în Ucraina, cunoscute sub numele de vase-lalea, și datate, de asemenea, în secolele VI-VII[8]. A doua grupă discutabilă, CR_12A, are numeroase analogii în lumea slavă (fără arealele răsăritene). Privind forma cu gură larg deschisă și fund îngust înțelegem și de ce, fiind caracteristici extrem de comune în lumea slavă. Forma nu are analogii apropiate pe ceramica romană și, dacă nu ar fi contextul de la Gropșani, am fi tentați să atribuim forma unor producători slavi.

Concluzionând, pachetul primelor șase grupe, pe care îl vom numi aspectul Gropșani (indiferent de situl pe care apar obiectele), este net dominat de forme romane, respectiv 63 de piese din 66. O singură grupă, cu o singură piesă, reprezintă o tradiție dacică certă (sau, într-o exprimare mai prudentă, autohtonă generică), în timp ce o altă grupă, cu două piese, are o origine

[p. 195]

culturală imprecizabilă. Evident, piesele acestui aspect cultural, găsite în situri îndepărtate, precum cele de la Soldat Ghivan sau Ciurel, nu trebuiesc puse pe seama vreunei mișcări (de populație, de meșteșugari, de mode), ci pe seama fondului cultural comun roman. Extracția acestor forme adresează mai degrabă vechea ceramică romană și nu ceramica romană contemporană, ceea ce ar trebui să inhibe ipoteza folosirii meșterilor sud-dunăreni în fabricarea ceramicii (formulată în câteva rânduri), situație în care ar trebui să admitem că (1) în teritoriile nord-dunărene meșteșugul producerii ceramicii nu și-a pierdut complet tradițiile de-a lungul agitatei perioade hunice și (2) că autoritățile locale care vor fi fost și câte vor fi fost au reușit să păstreze sau să recreeze, mai ales în teritoriile vestice, un cadru de activitate implicit organizare a meșteșugarilor. Personal nu cred că practicarea unor meșteșuguri specializate este posibilă în absența unui factor politic stabilizator. Ar trebui să admitem deci, fie și ipotetic, existența unor rudimente de organizare politică, în afară de autoritățile romane de la Sucidava-Celei, fie și pentru motivul că astfel de produse se întâlnesc și la est de Olt. Evident, mă refer aici la structuri organizatorice anterioare migrației slave, care este marcată exact de scăderea prezenței ceramicii de atelier, până la extincție.

Alături de numărul mare de piese ale aspectului Gropșani și extensia remarcabilă în spațiu, sunt de subliniat siturile unde aspectul este absent: Străulești (Lunca și Măicănești deopotrivă alcătuiesc lotul), Cățelu Nou, Sărata Monteoru, Târgșor și Băleni. Cele două din urmă situri practic nu sunt încă publicate și nu a venit momentul concluziilor; Străulești, în schimb, prezintă un lot ceramic suficient de semnificativ pentru a postula absența aspectului cultural în discuție (o cvasi-absență ar produce aceeași interpretare istorică!); Cățelu Nou nu are un număr suficient de piese pentru a trage concluzii, dar similitudinea evidentă cu Străulești ne invită să inferăm aceeași concluzie; necropola de la Sărata Monteoru, la rându-i, are publicată numai o mică parte din inventarul ceramic (neexploatat integral de această lucrare), însă numărul de piese studiat este suficient de mare pentru a concluziona că aspectul Gropșani este nereprezentat. La celălalt pol, este absolut remarcabilă situația de la Vadu Codrii, unde 4 din 6 piese fac parte din gruparea Gropșani, chiar dacă în situl-fanion ceramica lucrată cu roata este predominantă, iar la Vadu Codrii aceasta este absentă (în lotul de control sunt incluse numai piesele publicate, din orizontul târziu). Situația nu face decât să confirme evoluția lentă a formelor, în timp, cât și transcenderea tehnicilor de modelare, care nu sunt decisive pentru spectrul formelor angajate.

De fapt și o a cincea piesă de la Vadu Codrii, cea care alcătuiește grupa CR_01B, este componentă a grupului Gropșani. Nu numai că această subgrupă face pereche cu una din grupul principal (CR_01A, 01B), dar o parte esențială a analogiilor este aceleași (CR_11, Cireșanu 7, Botoșana 11). Nu toate subgrupele pereche fac parte, cu necesitate, din același aspect cultural, dar în acest caz cele două sub-grupe au prea multe lucruri în comun pentru a nu sublinia înrudirea lor strânsă. Observația ne invită să analizăm și situațiile celorlalte subgrupe pereche: CR_2B, 2C, 5B, 12B.

Subgrupa CR_2B are analogie relativă cu grupa CR_14A, încă neanalizată, dar care la rându-i are analogii absolute cu elemente din grupele CR_11[9] și CR_1A. Se adaugă analogia cu grupa 11 de la Botoșana, lucrată cu roata (lucru stabilit în alt capitol: ceramică de factură romană). Subgrupa CR_2C, în schimb, deși are analogii care nu fac trimitere explicită la grupe alogene (Dulceanca, așezările de la Bratei), are o morfologie care nu poate fi atașată tradițiilor romane, ci mult mai probabil celor sarmatice, chiar în absența unor dovezi pozitive[10].

Subgrupa CR_05B nu este decât o copie mai primitivă a grupei 5A. Consultând cifrele mediilor de grupă constatăm că diferențele sunt absolut minime. Ceea ce este curios este că, în ciuda diferențelor mici, atât analogiile relative cât și cele absolute sunt destul de radical distincte. Să constatăm că una dintre piesele grupei este una din cele 4 forme clasificate de la Târgșor, ceea ce corectează concluzia anterioară, că la Târgșor ar absenta aspectul Gropșani, deci morfologia de factură romanică.

[p. 196]

Subgrupa CR_12B, reprezentată de un singur exemplar, lucrat la roata rapidă, de la Soldat Ghivan, care aduce singura analogie, din întreg lotul, cu o grupă de la Iatrus (4a). Reprezentarea numerică extrem de slabă a formei mă face să mă abțin de la încheieri cu caracter istoric, deoarece nu putem scoate niciodată din calcul rolul pe care îl poate juca întâmplarea. Este necesară mult mai mult de o coincidență pentru a putea extrage concluzii cu șanse de validitate.

În legătură cu extensia în spațiu a grupelor Gropșani, să remarcăm prezența unei piese la Budureasca. Această prezență nu este accidentală, fapt verificat de existența unui alt exemplar (lucrat la roată), la Bozieni[11], care se încadrează în aceiași parametri morfologici. Prezența acestor grupe în nordul Munteniei este mai degrabă sporadică, dar, având în vedere cât de puțin cunoaștem, de fapt, din arheologia nord-munteană, faptul în sine este demn de semnalat.

Ne vom întoarce acum la tabelul E.1. (p. 299 a Anexelor) pentru a analiza următorul calup de grupe, de la CR_14A până la CR_23, al doilea - și ultimul grup consistent, care acoperă restul formelor din așezările de la Dulceanca. Vom face de la început observația solidarității considerabile ale formelor prezente în așezările de pe Burdea, prin comparație cu siturile bucureștene (v. cifrele de la Anexe, p. 300). Formele de la Dulceanca IV întâlnesc în proporție de 100% formele de la Dulceanca II, dar numai în proporție de 60% formele de la Dulceanca I[12]. Dulceanca II își mărturisește poziția mediană, două treimi din formele sale regăsindu-se și la Dulceanca IV, și la Dulceanca I (evident, cele două treimi sunt compuse altfel). Doar 31,6% din formele de la Dulceanca I au corespondent la Dulceanca IV, însă nouă zecimi se regăsesc la Dulceanca II. Aceste cifre verifică, într-un mod aproape ideal, înserierea propusă. Relațiile siturilor bucureștene sunt dezolant de reci și nu permit nici un fel de schemă de integrare. Numai a douăzecișicincea parte (!) a formelor de la Soldat Ghivan se regăsesc la Ciurel și doar ceva mai mult de a patra parte se găsesc și la Străulești. Un sfert din formele de la Ciurel se regăsesc, în schimb, la Ciurel, dar sunt complet absente la Străulești (!). Situațiile siturilor de pe Burdea și din zona Bucureștiului sunt atât de diferite încât sunt de așteptat concluzii net distincte. La vremea lor...

Încă de la o primă vedere, grupul Dulceanca pare mult mai eterogen. Vom analiza grupă de grupă, pentru a încerca surprinderea caracterului cultural al fiecăreia, în măsura în care acest lucru este posibil. Grupa CR_14A este cea mai numeroasă, adunând 6 piese de la Dulceanca, 10 de la Ciurel (majoritatea însă fragmentare) și 3 de la Budureasca (cifră mare, pentru acest lot); este o grupă pan-munteană. Respectându-se regula statistică conform căreia grupele numeroase au și analogii multe (deși este controlată numai media), analogiile sunt relativ multe și interesante; cele mai definitorii sunt analogiile cu elemente din grupele Gropșani, CR_01A și CR_11. O înrudire indirectă și cu grupa CR_5A (din aceeași familie) este consemnată și prin analogia absolută cu aceeași grupă 1a de la Izvoare-Bahna (ceramică lucrată la roată). Caracterul tradițional-roman este confirmat și de analogia relativă cu grupa Botoșana 7a (ceramică lucrată la roată). Inclusiv analogiile cu forme din lumea slavă se referă la aceleași areale și aproximativ la aceleași grupe; grupa 1d din Polonia este o noutate, însă este o grupă puțin numeroasă și necaracteristică; în schimb, grupa 1a slovacă este cât se poate de caracteristică (este componenta principală a oalei slave de vest, CSV_8A). Grupa 1 de la Garvăn este și una de mare circulație, legată însă, din câte știm din analiza anterioară (§ 5.2.9.) de grupa 1 Capidava, de factură traco-romană, grupă care la rândul ei constituie analogie absolută a CR_11. Legăturile cu grupul Gropșani sunt confirmate și de analogia relativă cu CR_02B (v. supra), rudă prin alianță (v. CR_02A) cu clubul select al formelor Ipotești-Cândești.

Subgrupa pereche CR_14B constituie un caz particular destul de dificil, pe care îl vom discuta mai jos, în alt context.

Grupa CR_27 nu are nici analogii, nici pandant (eventual ajutător). Forma se întâlnește numai la Dulceanca, este modelată în ambele tehnici și se poate descrie ca un castron înalt (definiția de castron se datorează gurii largi și bazei înguste, cât și înălțimii superioare mici - Is/I = 0,235 -, ceea ce este specific olăriei slave, dar și castroanelor romane în egală măsură). Date despre

[p. 197]

castroane există foarte puține în baza de date, așa încât bază analogică este subțire. Existând și variante lucrate la roată, cât și ținuta frumoasă a formei, presupun că are o sorginte romană. Forme similare, de castron înalt, se găsesc în Cultura Chilia-Militari[13], însă cu o proporție mai mare a înălțimii superioare (indicatorul Is/I), de factură tradițională dacică.

Grupa CR_04 are 3 piese în compunere, toate de la Dulceanca. Analogiile acestei grupe sunt de asemenea puține: o analogie relativă tardivă în Slovacia (de secol VII) și o analogie în grupa 2b Chilia-Militari[14]. Mult mai numeroase analogii pentru piesele de la Dulceanca se găsesc între cănițele cu o toartă din Oltenia romană[15], cu mențiunea că formele de la Dulceanca sunt mai mari.

Grupa CR_06B se analizează împreună cu subgrupa pereche CR_06A (existând analogie absolută între cele două medii). Prima grupă are 3 reprezentanți la Dulceanca și unul la Ciurel, cea de a două un reprezentant la Sărata Monteoru și doi reprezentanți la Băleni (din cele 3 piese întregi analizate). Singura sugestie asupra originii culturale a grupei este analogia relativă a grupei CR_06B cu grupa sarmatică 1a. Sugestia o putem lua ca atare, însă avem de subliniat faptul că piesa de la Ciurel, ca și una din cele de la Băleni sunt realizate pe roată, situație care contrazice conceptul de ceramică sarmatică (prin excelență lucrată cu mâna). Forma relativ înaltă, diametrul maxim la jumătatea înălțimii, cu diametru mic la gât, contrazice și sugestiile din mediul slav (Slovacia 1e) sau Penkovka (decât dacă ne gândim la componentele ne-slave din această cultură). Întrucât este greu de crezut ca forme lucrate originar cu mâna să fie apoi executate pe roata olarului (deși contra-exemplele nu lipsesc), forma poate fi considerată originar dacică, ajunsă și în mediu sarmatic. S-ar putea da exemple din lumea dacică pre-romană, însă nu ar fi productive atâta vreme cât nu se poate demonstra continuitatea de existență a formei (nici nu am încercat). Sugestia daco-sarmatică poate fi reținută ca atare, fără alte explicații, fiindcă sinteza respectivă este finalizată cu multă vreme înaintea debutului culturii Ipotești-Cândești, iar relațiile genetice între cele două componente nu fac obiectul acestei cercetări.

Sugestia sarmatică revine în cazul următoarei grupe, CR_22A, prin analogia relativă cu aceeași grupă sarmatică 1 (CR_22A este foarte asemănătoare cu CR_06B, fiind doar mai înaltă), la care se adaugă analogia mai îndepărtată cu grupa dacică Locusteni 2b, ceea ce nu face decât să confirme interpretările de la grupa anterioară. Grupa este compusă din 4 elemente la Dulceanca, două la Budureasca și 5 la Străulești, care dă dominanta și posibila origine est-munteană a grupei. De menționat că și în acest caz avem două exemplare lucrate la roată, provenite de la Străulești-Lunca și Măicănești. Subgrupa înrudită, CR_22B, are două exemplare la Târgșor (din cele 4 studiate) și se caracterizează printr-o margine aproape inexistentă, cu un picior și talpă destul de proeminente. O formă înrudită, mai scundă, fără picior, se găsește la grupa CR_03B, fără analogii. La rigoare, acestei grupe i se pot adăuga două fragmente de vase neclasificate la nivel global[16], ceea ce conferă Târgșorului un aspect foarte particular și, de ce nu, foarte arhaic, cu firești analogii în lumea slavă (v. analogia absolută a CR_22B cu grupa CSV_14A), fără a fi necesară deducerea formelor de la Târgșor din cele slave. Dacă este adevărat că în necropola de la Târgșor s-au identificat elemente taifalice[17], este imposibil ca imigranții să nu fi adus și forma ceramică cea mai specifică a culturii Pșevorsk, caracterizată tocmai printr-o margine cvasi-absentă[18]; ar fi vorba deci despre un ancestor cultural comun, intermediar între formele slave și cele ale aspectului Târgșor. Astfel de vase sunt foarte caracteristice la Târgșor, dar apar accidental și la Dulceanca (CR_23, fără analogii directe; un alt exemplar este integrat grupei CR_22A, respectiv nr. 149, un al treilea exemplar izolat constituie grupa CR_16B, fără analogii) sau la Vadu Codrii (CR_20B, fără alte analogii). Este interesant de semnalat că analogiile muntene ale aspectului Târgșor nu merg spre est, cum ar fi fost poate de așteptat, ci spre vest.

[p. 198]

O a treia grupă a calupului, CR_16A, prezintă o analogie relativă (de această dată mai atenuată) cu grupa sarmatică 3, analogii absolute în grupa 10 Rașcov (aparținând grupei slave CSV_01A, relativ izolată în zona Nistrului mijlociu), grupa slovacă 3a (opțiune identică cu a grupei CR_22A, indicând apropierea reciprocă) și grupa 1a din așezările de la Bratei (o grupă numeroasă).

În fine, o ultimă grupă a calupului analizat, CR_13B (Dulceanca, ceramică lucrată cu mâna), nu prezintă analogii și nu poate fi atribuită cultural. Pandantul de la CR_13A (Ciurel, ceramică lucrată la roată) este în aceeași situație. Ambele forme se pot descrie ca un castron înalt, cu bază lată, iar forma ar putea fi revendicată de mai multe culturi. Realizarea pe roata olarului a uneia dintre variante ne îndeamnă însă să o considerăm o experiență locală.

Rezumând calupul grupelor specifice siturilor de la Dulceanca (seria care începe cu CR_14A și se încheie cu CR_23), avem trei grupe de sorginte romană, absente (deocamdată!) din Oltenia, trei grupe daco-sarmatice, două ale aspectului Târgșor. Numeric, grupele din primele două categorii formează majoritatea și au aproximativ pondere egală. Evident, în judecarea caracteristicilor culturale generale ale așezărilor de la Dulceanca nu se va uita că tronsoanele Gropșani și Dulceanca sunt doar abstracții de studiu. Piesele arondabile tradiției romane sunt 27, cele datorate tradiției daco-sarmatice sunt 12 (posibil alte 3), cele alocabile aspectului Târgșor sunt 3, iar o piesă nu are analogii. Judecând prin comparație cu Oltenia, ponderea tradiției romane este considerabil mai mică, rămânând însă la aproximativ două treimi.

Vom analiza în continuare următorul tronson de grupe, cel specific așezării de la Soldat Ghivan, respectiv de la CR_19A la CR_15. Grupa CR_19A, ca și subgrupa pereche CR_19B[19], nu au nici un fel de analogii furnizate de baza de date. Înălțimea foarte mare a acestor vase (I/a > 1,4) face ca atribuirea culturală să fie câtuși de puțin problematică. Din lumea slavă baza de date conține o singură formă cu I/a de 1,4, reprezentând grupa a 2-a din Polonia, însă cu lățime superioară mult mai mare (Ls > 35) decât grupele discutate (Ls = 25 pentru CR_19A și Ls = 28 pentru CR_19B). Formele înalte reprezintă, în această parte a Europei, atributul exclusiv al ceramicii dacice, în special carpice. Apariția unor oale mai înalte tocmai în Polonia din toată lumea slavă nu este, de aceea, o întâmplare, reprezentând chiar aportul vechilor populații tracice la conturarea noilor culturi. Formele cu I/a mai mare de 1,4 se întâlnesc în toate teritoriile și culturile dacice, inclusiv în Oltenia și Muntenia, însă sunt mult mai caracteristice în cultura carpică, pentru care formele cu I/a între 1,6 și 2 sunt ceva relativ obișnuit. O dată cu diluarea filonului cultural dacic, aceste proporții tind să se atenueze; absența unor forme foarte înalte din Oltenia secolelor V-VI, observația că formele înalte din cultura Chilia-Militari definesc în primul rând arealele estice și nordice, adică cele aflate sub influență carpică, sunt toate argumente că tradiția din care provin aceste forme este cea carpică. Evident, nu mai vorbim, pentru secolul VI, de cultură carpică, ci doar de tradiții și elemente de sorginte carpică.

Grupa CR_20A, compusă din 3 piese de la Soldat Ghivan și 4 piese de la Budureasca (ținând cont de dimensiunea loturilor, acestea din urmă dau o dominantă importantă), are o singură analogie, relativă, în grupa Gropșani 1, componentă a grupei romane CR_05A. Revăzând ilustrația și cifrele mediilor, trebuie să spunem că aici relativitatea procedurii tinde să joace feste: CR_05A are un indice de înălțime de 1,23, iar grupa CR_20A un indice de 1,43[20]. Între piesele celor două grupe există un anumit soi de asemănare, iar eleganța formelor grupei 20A amintește de ceramica romană. Proporțiile recipientelor ne obligă însă să interpretăm că aceste oale reprezintă cel mult o interpretare dacică a formelor romane, având trăsături definitorii din ambele culturi. Această grupă este ilustrarea unor tendințe de romanizare lentă în plin barbaricum, fără o influență romană nemijlocită (elementele propriu-zis romane în nordul Munteniei sunt foarte rare), fapt care se petrece peste tot în Europa, nu numai în Muntenia sau Moldova, fiind un fenomen care marchează și teritoriile slave, chestiune asupra căreia vom reveni. Dincolo de aceste speculații, vom încadra cultural grupa CR_20A în categoria moștenirii carpice.

Pandantul grupei CR_20A, CR_20B, este compus numai din două piese, fără a avea o omogenitate mulțumitoare. Am alocat deja piesa de la Vadu Codrii aspectului Târgșor. Motivul pentru care piesa se află în grupa 20 este însă cât se poate de clar:

[p. 199]

înălțimea de 1,39. Din lunga conviețuire a elementelor autohtone (aici carpice, deci emigrate, la rândul lor) cu elementele Pșevorsk ale taifalilor au putut rezulta elemente hibride, așa cum pare aici cazul. Faptul că piesa a fost găsită pe malul drept al Oltului, într-un mediu de cu totul altă factură (toate celelalte piese de la Vadu Codrii fac parte din complexul Gropșani) este altă istorie, și este o istorie interesantă. A doua piesă a grupei, cea de la Sărata Monteoru, cu o înălțime de 1,46, se încadrează perfect peisajului post-carpic de care am discutat până aici.

Grupa CR_07A prezintă o analogie automată cu o piesă din CR_01A (de tradiție romană), fără alte analogii notabile, ceea ce ne scutește de alte comentarii. Fac doar mențiunea că grupa 7A este o variantă mai înaltă a grupei 1A; distribuția ei numai în estul și nordul Munteniei (Soldat Ghivan și Budureasca) ne fac din nou să ne gândim că este o formă romană în interpretare locală, deci alungită. Una dintre piese este realizată la roată rapidă, cu decor tipic roman târziu. Sunt de acord că bunul simț ne va împiedeca să considerăm exemplarul diform de la Sărata Monteoru (nr. 60 în ilustrația de la secțiunea III) ca fiind în trena civilizației romane; este însă tot atât de adevărat că forme cu baza atât de lată și gât atât de strâmt sunt de negăsit în lumea slavă și, așa cum am mai argumentat, modelarea nefericită a unei forme nu este un argument pentru a-l atribui automat lumii slave, fiindcă modelarea manuală este în general mai bună în mediu slav decât în cel de sorginte mai mult sau mai puțin romană.

Grupa CR_24B (Soldat Ghivan un exemplar, Cățelu Nou două exemplare) prezintă o singură analogie relativă, cu grupa sarmatică 1b. Fiindcă am mai dezbătut chestiunea, voi propune numai clasarea în categoria daco-sarmatică. Pandantul CR_24A (Ciurel, 4 piese, din care una lucrată la roată rapidă) nu are analogii; ținuta generală, cu forme semi-înalte, bază lată, în general cu talpă, gât relativ îngust, propune subgrupa în aceeași categorie culturală originară.

Grupa CR_17 are analogii dintre cele mai citețe: ceramică romană timpurie (grupa 7b Oltenia), Vadu Codrii 1b (= CR_05A, din aspectul Gropșani), Capidava 1+Garvăn 1 (am mai discutat), Izvoare-Bahna 1a (ceramică lucrată la roată, idem). Grupa CR_15 este încă și mai simplă: o grupă romană timpurie (Oltenia 4c) și două grupe Cireșanu (1 și 9). Adjudecat!

Grupa CR_5B a fost deja discutată (v. supra, după 5A).

Rezumând rezultatele calupului de grupe specifice la Soldat Ghivan, avem trei grupe carpice (CR_19A, 20A, 7A), o grupă daco-sarmatică (CR_24B) și 3 grupe de origine romană (puțin numeroase, absente în Oltenia). Însumând numărul de piese din toate grupele prezente la Soldat Ghivan, pe categorii culturale, avem următorul inventar: 9 piese de factură romană (din care 5 prezente și în Oltenia), 9 piese de factură originar carpică (din care două de nuanță carpo-romană), 6 piese de tradiție daco-sarmatică și una nealocată (grupa 12A).

Din calupul de grupe specifice așezării de la Ciurel (de la CR_2B la CR_2C) unele au fost deja discutate. Ne vom opri asupra celorlalte. Grupa CR_09B (un singur exemplar, la Ciurel) și pandantul său, CR_09A (două exemplare la Ciurel, din care o cană cu o toartă, lucrată cu mâna, și un exemplar Budureasca), nu au analogii absolute, dar au mai multe analogii relative, respectiv grupele 2a și 8 de la Mogoșani, Botoșana 6 (ceramică lucrată la roată), Noșlac 3a (ceramică lucrată cu mâna, analogie absolută grupei CR_01A, din calupul Gropșani), grupa microregională 1b Dulceanca. Setul de analogii, forma generică, cana cu toartă, toate conduc la o tradiție romană (fie și la una colportată de cultura Cerneahov, deci post-romană), iar dacă analogia cu Noșlac ar fi de luat în serios, rădăcina comună nu se poate afla decât în ceramica romană timpurie (chiar și în absența unor analogii directe care să exprime această filiație).

Grupa CR_10A (cu două piese la Ciurel) are o singură analogie absolută, grupa 5 Cireșanu. Pandantul CR_10B (o piesă Străulești, una Sărata Monteoru) are o analogie relativă slabă tot în aspectul cultural Cireșanu, grupa 4, și analogii absolute în grupa 6 Gropșani (care este cea mai romană grupă de la Gropșani, realizată exclusiv la roată, componentă a grupei CR_01A), însă și o altă analogie cu grupa 1 Băleni, din grupa CR_06A, clasată deja ca o formă de tradiție daco-sarmatică. În privința grupei de la Cireșanu putem vorbi, din nou, de o formă de tradiție post-romană, cea de a doua exprimă deja o sinteză daco-sarmato-romană, cel puțin prin setul de analogii.

În fine, o ultimă grupă din calupul Ciurel este CR_03A, fără analogii. Forma, relativ scundă, cu pereți bombați (două exemplare din trei), cu bază lată și gât îngust, ar trebui să se origineze ceramica romană, probabil în cănile cu toartă (a se compara cu CR_09A).

[p. 200]

Cele trei grupe discutate ale așezării de la Ciurel (CR_9B, 10A, 3A) par să se ratașeze tradiției romane, însă sunt mai degrabă forme derivate, chiar degenerate, fără răspândire. Ciurelul se caracterizează, în general, printr-o mare izolare față de mediul cultural înconjurător (inclusiv slav!). Ar putea fi nume de cultură arheologică cu condiția să fie singurul sit al culturii. Rezumatul general al pieselor de la Ciurel este stupefiant și absolut nefiresc: nu mai puțin de 29 de piese se ratașează tradiției romane (oricât de degenerate; nu se pot găsi alte surse), și numai 7 piese aparțin complexului patrimonial daco-sarmatic. Piesele de factură carpică, atât de numeroase în centrul și nordul Munteniei, sunt absente (cel puțin din lotul formelor clasificabile). Absența acestei categorii morfologice nu poate fi explicată prin nici o ipoteză simplă. Elemente carpice se găsesc în centrul Câmpiei române încă din secolul III și există toate semnele că ar subzistat până la sfârșitul culturii Ipotești-Cândești (v. analogia grupei CR_22A cu media celor trei vase de la Șuvița Hotarului). Rata de singularitate a Ciurelului (v. Anexe, p. 300) este enormă, deși are lotul de vase cel mai numeros (39 de piese clasificate), respectiv 33% din piese nu au corespondent morfologic pe alt sit, adică 12 piese din nu mai puțin de 6 grupe distincte (nu poate fi o întâmplare!). Spre comparație, Soldat Ghivan, cu un lot de 25 de piese are o rată de singularitate de 12%, Străulești, cu 15 piese, are o rată de 20%, iar Sărata Monteoru, cu numai 11 piese, are o rată de 36,4% (iar dacă ar fi fost mai mare nu ne-am fi mirat). Al doilea paradox este că aproape toate celelalte piese, respectiv 56,6% sunt de găsit la Dulceanca II; acest paradox este împărtășit, în proporții mai reduse, de toate siturile mari din București. Analogiile formelor de la Ciurel sunt bune, în general, cu siturile din vestul Munteniei și Oltenia, dar se încheie brusc la Budureasca (cu o cifră bună, respectiv 36,1%), după care coloana este albă! Absența din lista analogiilor a așezărilor atât de apropiate de la Străulești și Cățelu Nou (reprezentante ale filonului carpic, după cum vom vedea) este șocantă. Comunitatea de la Ciurel (din ambele orizonturi de locuire) pare... emigrată, dar nu de pe malul râului Teterevka, ci de undeva de la vest, și nu de multă vreme. Este absolut regretabil că așezarea de la Militari, aflată la numai 1 km. vest, nu a putut fi studiată ca termen de comparație.

Următoarea serie de grupe are ca termen comun Budureasca. Grupa CR_07B este compusă dintr-o piesă de la Budureasca și una de la Străulești și, practic, nu are analogii (o analogie relativă îndepărtată la Rașcov, grupa 3, la rândul ei fără analogii). Forma poate fi descrisă ca de înălțime medie, cu gât îngust și bază lată, combinație rară ce explică absența analogiilor, și este dificil de arondat atât ceramicii romane cât și celei dacice. Subgrupa pandant CR_07A a fost arondată (supra) tradițiilor carpice romanizate, definiție care exprima, de asemeni, caracterul metisat. Vom conclude, cu toată incertitudinea, că grupa CR_07B are și ea un caracter metisat, daco-roman generic, deși izolata grupă de la Rașcov sugerează o altă definiție metisată, carpo-sarmatică. Aparteneța formei la un mediu slav nativ este exclusă.

Grupa CR_08 (două piese de la Budureasca, una de la Străulești, una de la Sărata Monteoru) are doar 3 analogii relative care nu spun foarte mult: o analogie cu o grupă secundară din Slovacia (1d), cu media pieselor de la Vadu Anei și cu grupa 6 de la Garvăn. Forma, relativ înaltă, cu gură largă, cu bază lată, cu talpă, pare să aibă corespondente în ceramica contemporană din centrul Moldovei (zonă slab reprezentată în baza de date). Analogia cu ceramica sarmatică este iarăși de luat în considerare. Deși grupa nu poate fi alocată cultural cu mijloacele științifice disponibile astăzi, înclin să dau formei o atribuire daco-sarmatică (formele nu sunt suficient de înalte pentru tradiția carpică, deși nu o exclud).

Grupa CR_21 este cunoscută într-un singur exemplar, la Budureasca, fără analogii. Este cea mai ciudată formă din tot lotul ceramic prelucrat (este regretabil că nu a putut fi ilustrată, nefiind încă publicată). Recipientul este foarte înalt (I/a = 1,58), fără margine, cu calotă superioară deschisă, aproape de dimensiunea diametrului maxim, aflat sus, la treimea superioară, cu picior și talpă, de dimensiuni medii (1,8 l.). Forma este absentă și în teritoriile slave primitive, însă am găsit lucruri asemănătoare în teritorii de dincolo de Pripijat sau Nipru[21]. Este foarte greu de spus, în actualul stadiu al cunoașterii, dacă populațiile baltice au participat și ele la raidurile slavilor la Dunărea de Jos, situație în care ar fi și mai greu de explicat cum s-au rătăcit în cotloanele dintre dealurile Budureascăi. Semnalez doar prezența unei forme foarte rare și absolut stranii pe rază de 800 de km. (situri Kolocin există însă și ceva mai aproape, la Niprul mijlociu).

[p. 201]

Rezumând situația formelor de la Budureasca, 3 grupe (5 piese) au fost arondate tradiției romane, 3 grupe (5 piese) au fost considerate de tradiție daco-sarmatică, două grupe (5 piese) au fost considerate de veche origine carpică, iar una este, ipotetic, o îndepărtată formă Kolocin. Dincolo de echilibrul cultural, situația de la Budureasca este remarcabilă prin caracterul de sinteză; grupele sale adresează echilibrat toate arealele din Muntenia, situație care, din acest punct de vedere, este unică. Câte 30% din formele sale sunt de regăsit la Dulceanca II și I, Soldat Ghivan și Ciurel deopotrivă (iată termenul comun, ascuns între dealurile sub-carpatice!), dar și Străulești. Doar circa o șesime (17,6%) din material adresează Dulceanca IV, iar ceva mai mult de o zecime Sărata Monteoru (11,8%). Siturile de la Budureasca nu seamănă cu nimic anume, dar seamănă cam cu orice. Ce vrea să spună aceasta? Probabil că Budureasca cu condițiile ei aspre, fără terenuri agricole și aproape fără apă nu este o așezare obișnuită, ci una de refugiu. Poziția ascunsă poate să fi fost folosită de diverse comunități, provenite din areale distincte, în momente de cumpănă. Culmea este că avem indicii fie și atât de firave precum forma tip Kolocin că noii veniți să fi folosit ascunzișul (momentul 570 este probabil unul de referință), iar publicarea integrală a materialelor recuperate nu trebuie să excludă revelarea unor grupuri slave[22].

Calupul de grupe Străulești (reamintesc, grupul este compus atât din Străulești-Lunca, cât și din Străulești-Măicănești) este dominat de componenta dacică (sau carpică), lucru foarte evident la o privire sumară a tabelei E.3. (p. 302). Cea mai specifică grupă de la Străulești, cea care m-a determinat, în secțiunea a treia a textului să vorbesc despre un aspect Străulești, este grupa CR_28A, compusă din 3 piese de la Străulești și două de la Cățelu Nou; acestora se adaugă variantele CR_28B (Străulești) și CR_28C (Cățelu Nou). Aspectul unic (sunt cele mai înalte grupe, de la I/a = 1,44 pentru CR_28C, la 1,49 - CR_28A, la 1,62 - CR_28B; vezi și ilustrația) și aria restrânsă în care se găsesc (pe două situri aproximativ vecine) m-au determinat să vorbesc de o morfologie particulară, de tip Străulești (unde aspectul este cel mai edificator). În ciuda analogiilor insistente cu grupele 2a și 3a de la Locusteni (ceramică dacică, lucrată cu mâna), sunt înclinat ca, în virtutea unor argumente deja aduse, să consider că aici se găsesc prelungirile ultimele ale culturii carpice (de altfel forma este absentă în Oltenia, în secolul VI). Se adaugă analogiile cu cele două grupe de la Capidava (înrudite și ele, 3a și 3b[23]), care nu oferă multe informații suplimentare (analogiile proprii la Budureasca și Sărata Monteoru).

Ultima grupă de la Străulești, CR_26, este reprezentată de un singur vas, cu formă și execuție extrem de primitive, cu fund foarte gros, ogival, cu talpă grosieră, elemente care amintesc ceramica sarmatică (v. planșa XLIX, nr. 168). Foarte probabil analogiile sunt mai numeroase, însă exemplul pe care îl am la îndemână este un vas de la Giulești, datat în secolul IV, fără a fi o analogie morfologică foarte apropiată[24], ci doar o manieră similară de modelare.

Rezumând situația grupului Străulești (inclusiv Cățelu Nou), avem 6 piese ale tradiției presupus carpice (numai ceramică lucrată cu mâna, foarte înalte), 6 piese atribuită tradiției daco-sarmatice, o singură piesă arondabilă cert tradiției romane, una discutabilă (ar putea aparține și tradiției daco-sarmatice) și încă una cu atribuire incertă (am spus atunci carpică sau romană). Avem deci un piesaj nou, cu predominarea aproape absolută a elementelor locale neromanizate, absolut opus celui din Oltenia, unde elementele de tradiție romană sunt aproape exclusive. Putem vorbi oare de o singură cultură (fie ea Ipotești-Cândești sau altfel) în astfel de condiții? Voi răspunde întrebării la momentul oportun.

E timpul în schimb să lămuresc ce înțeleg prin elemente culturale daco-sarmatice sau de tradiție carpică. Sinteza culturală realizată încă în cursul secolului al III-lea (v. cultura Chilia-Militari), în care elementele daco-sarmatice se împletesc, așa cum se observă pe structura necropolelor sec. III-IV, face ca, la distanță de alte trei secole elementele primordiale să fie greu de recunoscut (este chiar sensul cuvântului sinteză). Această dificultate este sporită de existența, în același orizont cultural, de elemente de cultură romană timpurie, adeseori întrețesute cu elementele tradiționale locale (v. genurile hibride, precum ceramica zgrunțuroasă, de tip provincial roman, dar arsă la cenușiu, după tradiția ceramicii dacice lucrate la roată). Elementele de factură carpică sunt și

[p. 202]

ele prezente în estul și nordul Câmpiei române încă din secolul III. Este interesant că grupele cu înălțime mare se cantonează în secolul al VI-lea în aceleași zone geografice, excelând în aspectul Străulești. Este de făcut mențiunea că grupul cultural identificat drept daco-sarmatic are și ceramică lucrată la roată, în timp ce faciesul post-carpic nu prezintă decât ceramică modelată manual (în grupele tipice). Această interpretare etno-culturală s-ar putea să nu fie cea mai fericită, însă permite identificarea a două grupe culturale autohtone distincte nu numai prin morfologie, dar și printr-o geografie specifică. Grupa carpică este absentă în vestul Munteniei și Oltenia, în timp ce grupa daco-sarmatică este reprezentată chiar dacă inegal în toate teritoriile studiate. De asemeni, rata de romanizare a celor două grupe pare diferită, în sensul că grupa daco-sarmatică pare în curs de romanizare, ceea ce este mult mai greu de afirmat despre ceramica carpică. Spuneam că identificările etno-culturale ar putea să nu fie cele mai fericite, fiindcă este greu de spus că ele mai reprezentau ceva (la nivel social) în secolul VI. Elementele est- și sud-carpatice vor fi avut destul timp pentru a se fi omogenizat. La nivelul producției materiale mai subzistă însă elemente specifice, de sugestie est-carpatică, iar distribuția geografică a acestora obligă să luăm notă de coincidența cu secolul III și să vorbim încă despre o moștenire carpică.

Analiza noastră a ajuns spre sfârșit, la cea mai bine reprezentată grupă de la Sărata Monteoru, grupa CR_14B, compusă din 3 piese lucrate cu mâna și un exemplar lucrat la roată (rapidă, probabil, cu decorație tipică ceramicii romane târzii). Analogiile grupei sunt dintre cele mai dificile, concentrându-se asupra mai multor grupe numeroase (în special Slovacia 1a și Polonia 1) din marea familie a oalei slave de vest (CSV_08A), alături de care apar însă analogiile cu grupa 5a Mogoșani și grupa 8 Budureasca (membră a grupei-pandant, CR_14A, clasificată anterior ca de tradiție romană). Prin prisma analogiilor, nu putem exclude un eventual aport slav (exclus Ucraina centrală) la nivelul producătorilor ceramicii grupei principale (1) de la Sărata Monteoru, însă nu putem să nu evidențiem exemplarul lucrat la roata rapidă, de bună calitate și cu ținută romană (chiar în absența analogiilor), cât și comportamentul tipic al unei grupe morfologice dominante din toată Câmpia română, întotdeauna pilotată de ceramica de bună calitate, lucrată la roată.

Grupa CR_25, cu un singur reprezentant, la Sărata-Monteoru, nu are analogii; forma înaltă împinge supozițiile spre spațiul est-carpatic, fie la tradiția (post-)carpică, fie chiar la ceramica slavă poloneză.

Rezumatul grupelor de la Sărata-Monteoru este deconcertant. Așteptările noastre (firești) se îndreaptă spre lumea slavă și eventual moldovenească, de sorginte carpică. Rezumatul prezintă trei exemplare (din grupe diferite) de extracție daco-sarmatică, un singur exemplar de tradiție carpică, un exemplar cu atribuire incertă (carpică sau romană), o altă atribuire incertă (balansând între roman și daco-sarmatic), un exemplar fără analogii (est- sau nord-carpatic generic) și acele 4 exemplare din grupa CR_14B, mai sigur de tradiție romană decât slavă. Evident, pentru Sărata-Monteoru nu a venit vremea concluziilor (analiza cuprinde mai puțin de o zecime din ceramica descoperită acolo), însă pe lotul existent predomină, în ordine, elementele romane și daco-sarmatice, nu cele est- sau nord-carpatice (elementele primitive de tip Korceak sunt excluse, pe acest lot), ceea ce, cel puțin prin prizma locului geografic, este surprinzător. În realitate, multe dintre atribuirile grupelor de la Sărata sunt foarte ipotetice, nu numai din pricina cunoașterii precare a sitului, cât mai ales datorită cunoașterii precare a Moldovei de sud, pentru care nu există loturi de referință, și unde probabil se ascund multe din răspunsurile pe care le căutăm. Pentru o eventuală explicație a situației trebuie să avem în vedere că migratorii slavi probabil nu erau în situația de a-și produce ceramica (sau subzistența alimentară). Pe lotul existent nu se poate spune însă, nici măcar orientativ, din ce zonă provine populația producătoare. Seria de analogii cu Câmpia română nu este neapărat lămuritoare; ratele de incidență cele mai mari sunt la Străulești și Soldat Ghivan, ceea ce nu este surprinzător, însă în ambele cazuri cifra este mică (18,2%), prea mică pentru a presupune un transfer de populație; rate și mai mici (9,1%) se distribuie aiurea, în toată Muntenia (Dulceanca II și I, Băleni), ceea ce indică mai mult o asemănare generică, identificabilă între oricare două așezări din Moldova și Muntenia. Nu cred că producătorii ceramicii de la Sărata-Monteoru sunt cunoscuți, din vreuna din cercetările publicate.

Una dintre cele mai interesante observații care se pot face acum, la finalul analizei, este că așezarea slavă de la Ciurel ratează sistematic grupele ceramicii slave de la Sărata Monteoru (v. Anexe, p. 302). Nu este aici vorba despre alocarea culturală greșită a unei grupe sau a alteia, ci de constatarea seacă a lipsei totale de coincidență; or, dacă cele două situri ar fi expresia culturală a lumii slave, ar fi imposibil să nu-și trădeze originea comună. Chiar dacă lotul de la Sărata-Monteoru este sărac, lotul de la Ciurel este cel mai numeros, iar șansele statistice de a greși, afirmând profunda neasemănare, sunt extrem de scăzute.

[p. 203]

Loturile de la Târgșor și Băleni, utile comparației de ansamblu, nu sunt analizabile morfologic. Amintesc aici existența unui aspect Târgșor (v. secțiunea III, § 8.3.), reprezentat de forme fără margine, aspect răspândit și în vestul Munteniei.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE comparația cu grupele morfologice slave

[4] TEODOR E. 2000.

[5] Cele 3 piese întregi de la Băleni, care apar în acest tabel, nu sunt publicate și nu apar nici în catalogul ilustrat din volumul III. Am beneficiat de niște desene nepublicate, pe care nu mi-am permis să le reproduc, dar pe care le-am folosit ca termene de comparație.

[6] SZÉKELY 1971 a, fig. 2/2.

[7] MITREA I 1980, pl. 22/4.

[8] Puține întregi, de ex. RUSANOVA 1973, pl. 15/13. Tipul CSV_09D ilustrează destul de exact forma (v. catalogul iulustrat al tipurilor slave, pl. LI-LVII), existând și variante (ca CSV_09B sau CSV_23). Trebuie spus că dincolo de asemănările superficiale, tipurile carpatice sunt mai înalte (I/a la: Bacău = 1,21; CR_18 = 1,19; Filiași = 1,17; CSV_9B = 0,97; CSV_9D = 0,93; CSV_23 = 0,83). Voi repeta de câte ori este necesar că oricât de mari ar fi asemănările unor piese (ceea ce nu este cazul aici), decisiv pentru adjudecarea apartenenței culturale este contextul ansamblului (ceea ce englezii numesc, simplu, context, iar în arheologia noastră este complex, fără ca identitatea celor doi termeni să fie perfectă) și nu prezența unei forme sau a alteia.

[9] În tabelul E.3. notația pentru analogie absolută este el. CR_11, ceea ce vrea să spună elemente din grupa 11 (adică nu media grupei). Aceste situații, deși nenotate (pentru a nu crește dimensiunea tabelei și pentru a păstra formatul pe o singură pagină, care permite o bună vizualizare a ansamblului), sunt mai numeroase, pe coloana analogii absolute (analogiile relative lucrează numai cu medii de grupă). Diferența nu este complet neesențială, dar nici decisivă, și nu am considerat necesar să fac sistematic notația. La urma urmei faptul că analogia automată a selectat media unei grupe, sau elemente ale grupei, înseamnă, ambele, că există o asemănare de formă.

[10] Baza de date este departe de a conferi, la această oră, un summum de informații de referință. Nu am nici un dubiu că augumentarea informației ar face din aceasta un instrument redutabil. Este acest ideal (informatic și arheologic deopotrivă) de atins de către un singur om? (Nu am să răspund la întrebare)

[11] TEODORESCU 1971, fig. 4/4.

[12] O analiză similară, dar plecând de la altă clasificare, este de găsit în TEODOR E. 2000, § 7.1. Cifrele sunt fatalmente altele, dar concluziile sunt similare.

[13] BICHIR 1984, pl. XIV/7 (Mătăsaru), vas de factură dacică (pastă fină cenușie).

[14] Materialul ilustrativ al grupei la BICHIR 1984, fig. 14/7, 8; 19/8; 60/9.

[15] Lotul ceramic de referință nu a fost încărcat în baza de date (POPILIAN 1976, cănițe tipul 3; pentru exemplificare nr. cat. 647, 649, 671, 674 etc.)

[16] TEODORESCU 1964, fig. 3/3, 5, care alcătuiesc împreună grupa Târgșor 4 (în baza de date), dar care nu au putut fi clasificate pe ansamblu (grupa nu a re nici un exemplar întreg).

[17] DIACONU G 1965 a, passim.

[18] RUSANOVA 1976, fig. 80/1-12.

[19] Această grupă din urmă nu are ilustrație, fiind compusă de un singur vas de la Băleni (nepublicat); pentru comparație a se vedea mediile (asemănătoare) ale celor două grupe, de la Anexe, p. 121.

[20] O explicație a festei evident există: vasele înalte (codificat: G) sunt definite între 1,25 și 1,45. Grupa 1 Gropșani are 1,25 (adică la limita de jos, dar foarte aproape de media CR_05A, de 1,23), iar CR_20A, cu 1,43, este foarte aproape de limita superioară. Este o întâmplare care ilustrează foarte bine motivele criticilor pe care le-am adus sistemului de clasificare a Rusanovei.

[21] RUSANOVA 1976, fig. 27/6 (Akatovo, zona Smolensk, adică lângă Moscova), 27/12 (Bielorusia, fără altă indicație), 27/22 (Avdeevo, pe cursul superior al Seim, afluent stânga al Desnei, care este afluent stânga al Niprului, la circa 300 km. E de Nipru, în apropiere de Kursk.

[22] După câte știu, cercetările de suprafață ale lui Victor Teodorescu au produs identificarea deocamdată ipotetică a unei necropole (unul dintre cele 31 de situri ale văii), foarte probabil slavă, dacă se confirmă.

[23] Notația Capidava (neclas.) se referă la un vas din patrimoniul MNIR, măsurat după fotografie izometrică, care este probabil același din lotul măsurat la solicitarea lui Ion Opriș (după desene), din grupa 3b.

[24] LEAHU 1963 (Giulești-Sârbi), fig. 58/1.