Ipotești

SECȚIUNEA III: PRINCIPALELE SITURI IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

[p. 102]

CAPITOLUL 6: MUNTENIA DE SUD-VEST

Arealul are în compunere, în primul rând, situl eponim de la Ipotești, de pe malul stâng al Oltului inferior, apoi cele trei foarte importante așezări de la Dulceanca (pe Burdea, afluent stânga al răului Vedea), în fine, alte câteva situri teleormănene de interes, fie sub aspect general, fie sub aspect strict ceramologic.

6.1. Ipotești

Așezarea de la Ipotești a fost săpată în regim de salvare la sfârșitul anilor 50, datorită prăbușirii malurilor înalte ale Oltului, cea mai mare parte a așezării fiind probabil distrusă în acest fel[11]. Deși statutul de sit eponim presupune altceva, din așezare au fost cercetate parțial doar acele complexe care s-a întâmplat să fie descoperite de râpa ruptă. Este vorba despre trei bordeie[12] de dimensiuni medii (3 x 2,5 m.), îngropate 0,4-05 m., cu podele amenajate sumar, fără lutuială, fără gropi de par sau lavițe, cu cuptoare scobite în lut, la colțul de SE[13]. În umplutură s-au găsit multe pietre arse, a căror noimă nu poate fi explicată de autorii raportului; pietrele nu provin deci de la fixarea vegetalelor pe acoperiș, ci de la o întrebuințare repetată în foc. Chestiunea nu este

[p. 103]

așa de rară și curioasă, cel puțin nu acolo unde cursurile de apă aduc pietre de râu sau acolo unde piatra există în subsol; în zonele joase de câmpie, unde piatra este rară (Dulceanca, de pildă, sau zona Bucureștiului), locul ei este luat de păpușile de lut cum li se mai spune vălătucilor. Dacă există o singură întrebuințare cu sens a vălătucilor s-a găsit o explicație și pentru pietrele arse[14].

În ceea ce privește inventarul locuințelor el conține exclusiv ceramică și nu are elemente de datare clasice, nici relativă, nici absolută. Între inventarul ceramic al celor trei complexe există diferențe la nivelul pastei sau profilelor, care tentează autorii să vadă faze, dar care în opinia mea sunt oscilații firești pentru orice sit nelegat de o piață organizată a producției ceramice, așa încât inventarul suportă definiții globale. Predomină net ceramica lucrată la roată (cam 96% după socotelile autorilor, cam 90% după socotelile mele[15], legate de materialul ilustrat; diferența nu este esențială); pasta acestei categorii este nisipoasă (uneori foarte nisipoasă sau cu pietricele mici), de culoare cărămiziu sau gălbui-roșcat; nu lipsesc descrierile cenușiu închis sau negricios, însă nu este clar dacă faptul se datorează arderii secundare sau unui proces tehnologic reducător[16]. Autorii fac distincția între ceramică lucrată la roată rapidă și ceramică lucrată la roată lentă (de peste două ori mai puțin numeroasă). În legătură cu coexistența acestei sub-specii tehnologice există discuții și neclarități; s-a exprimat rezerva în legătură cu utilizarea reală a roții lente (acționată cu mâna, cu turație discontinuă) înaintea secolului al VII-lea[17], rezervă pe care personal am împărtășit-o[18], dar prelucrarea statistică corelată pare să dea câștig de cauză autorilor raportului: din cele 27 de fragmente de calotă superioară, pe care putem expecta apariția decorului, din sub-specia lucrată la roată rapidă, 10 nu sunt decorate (37%), în timp ce aceeași statistică aplicată sub-speciei modelate cu roata lentă arată 8 piese din 12, respectiv 67%[19]. În fine, la Ipotești apare o specie pe care am denumit-o a decorului involuntar. Aspectul va fi dezbătut la capitolul 8, dar îl amintesc pentru că, din câte se pare, este legat de orizontul timpuriu al culturii Ipotești-Cândești.

Ceramica lucrată cu mâna (5 fragmente superioare) nu este decorată, are în general același gen de pastă (uneori cu mai puțin nisip în compoziție, similar ceramicii getice arhaice), sunt de culoare gălbui-brun sau gălbui-cenușiu.

Probleme legate de situl eponim Ipotești sunt mai multe, dar vor fi revelate la momentul oportun. Problema problemelor este relativa puținătate a materialului cât și absența formelor întregi sau reconstituibile. Analiza pe jumătăți de vas a produs 5 grupe mofologice; s-au realizat și portrete robot a celor două specii tehnologice fundamentale, punând cap la cap datele prelevate pe jumătățile inferioare și superioare. Aceste date nu pot fi folosite decât de o manieră orientativă, iar situl nu poate intra într-o serie comparativă serioasă. Ipoteștiul își conservă însă importanța, prin atestarea existenței unui orizont cultural (probabil și cronologic) net dominat de specia lucrată la roată, pentru vestul Munteniei[20]. Autorii studiului au considerat situl ca reprezentând cea mai

[p. 104]

timpurie etapă a culturii[21], probabil la finalul veacului V sau începutul sec. VI, și nu cunosc nici un motiv pentru care această datare ar trebui contestată. Argumentul principal este, și astăzi, raportul între tehnicile de modelare, similar epocilor anterioare[22], dar net distinct de grosul descoperirilor de epocă, datate larg în cursul sec. VI (sau mai târziu)[23].

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE Dulceanca

[11] ROMAN & 1978, p. 87; v. și MORINTZ & 1962 a; într-o discuție cu directorul Muzeului Județean Olt am aflat că totuși, cel puțin aparent, o parte a sitului mai există și că teoretic o nouă săpătură este posibilă; ideea în sine este tentantă, deoarece situl eponim al culturii este aproape o necunoscută, și regret că nu am putut pune în aplicare această idee, datorită cooperării foarte dificile cu colegii din Slatina (experimentată deja pe situl de la Piatra-Sat, despre care voi reveni spre finalul capitolului); sper totuși că acest lucru va fi posibil înainte ca ultimele complexe să fie luate de valurile Oltului.

[12] Ca și alte ocazii, fac mențiunea că utilizez termenul bordei într-o accepțiune foarte largă, respectiv orice locuință cu baza adâncită în pământ mai mult de 0,15-0,2 m.; nu agreez noțiunea de semi-bordei, fiindcă nu există bordeie complet îngropate în pământ, iar oricare altă distincție între bordei și semi-bordei este arbitrară. Discuțiile docte despre distincțiile culturale sunt niște eșecuri catastrofale (din punctul meu de vedere), cel puțin până acum, fiindcă în nici unul din cazuri autorii nu par să ia în considerație absolut deloc solul pe care se face amenajarea, adică chestiunea de care se loveau în modul cel mai direct bordeenii din toate epocile. Experiența acumulată pe diverse șantiere îmi spune că adâncimea până la care se sapă o amenajare de locuire este direct dependentă de calitatea sub-solului (pietros, nisipos, lutos), de obicei până la limita inferioară a lutului, respectiv limita superioară a nisipurilor. Fluctuații de adâncime medie, de la o epocă la alta, în același areal, par să existe, dar personal sunt înclinat să le pun pe seama unor modificări climaterice (perioadele foarte reci îndeamnă la o îngropare cât mai adâncă a locuinței). Dacă cineva îmi va demostra contrariul va primi calde felicitări din partea mea (pentru a demonstra, cu adevărat, va avea de muncit foarte serios!).

[13] ROMAN & 1978; chestiune mai puțin obișnuită în epocă; colțul normal în epocă este cel de NE; excepțiile apar numai datorită conformației terenului; aici bănuiesc o înclinare a terenului spre NV (spre malul Oltului), ceea ce constrângea la amenajarea intrării în această direcție (pentru a nu intra apa de ploaie în bordei), cât și la construirea cuptorului pa latura sau chiar colțul opus, respectiv cât mai departe de apă.

[14] Sticlă cu apă caldă, de pildă. Pietrele de calcar au însă alte înțelesuri, legate de practicile metalurgice. Pietre de râu în cuptor am găsit însă chiar și la Vadu Anei (la est de București), unde practic nu există în mod natural, în special în complexe de sec. X (cele de sec. VII foloseau încă vălătucii; v. TEODOR E. 2000 a).

[15] Într-un studiu recent (TEODOR E 2000, p. 299, primele două rânduri) s-a strecurat o incredibilă dublă greșeală de tipar (aici de tastare): într-un comentariu de acest fel, referitor la prezența principalelor tipuri tehnologice, scrie o predominare netă a ceramicii lucrate cu mâna (84%), fapt contrazis imediat apoi, atât de textul din rândurile următoare, cât și de tabelul următor; se va citi o predominare netă a ceramicii lucrate cu roata (89,6%); această ultimă cifră figurează corect, câteva tânduri mai jos. Greșeala îmi aparține în exclusivitate.

[16] Chestiunea nu este lipsită de interes, fiindcă o ardere reducătoare, măcar pentru o parte a lotului ceramic, ar demonstra legătura acestui sit cu orizonturile culturale anterioare.

[17] Petre Diaconu, în mai multe ocazii publice, în ultimii ani.

[18] Este posibil ca uneori să fie folosită tot roata rapidă (de picior, cu turație continuă), dar mai stângaci, sau pe un material foarte nisipos sau chiar cu mult pietriș, care nu se pretează unei modelări la turație mare, situație în care urmele specifice pe care le lasă uneltele de modelare (spatule) pe pastă nu mai apar. Distincția nu este ușor de făcut (am fost personal pus în încurcătură de câteva ori), dar cred că ar trebui să se aibă în vedere un fapt suplimentar: utilizarea roții cu turație mică și discontinuă ar trebui să determine clare probleme de asimetrie a formei; aspectul nu se poate adjudeca pe fragmente mici (deși acuratețea arcului de cerc se poate verifica dacă avem 20% din circumferința buzei), iar deformările se mai pot datora mânuirii neatente a vasului înainte de uscare.

[19] Mai multe comentarii, despre tipul de decor în capitolul 8.

[20] Ipoteștiul și-a conservat unicitatea, sub acest aspect, vreme de aproape 40 de ani. Aspectul s-a confirmat însă în vara lui 1997, pe șantierul de la Copăceanca-Teleorman (v. infra). De observat că aspectul cultural respectiv nu este cu claritate atestat în centrul și nordul Munteniei (decât cu tiltu de pretenție; se va discuta infra).

[21] ROMAN & 1978, p. 89-90; v. și celelalte studii dedicate epocii, pentru opinii similare. Este cel puțin curioasă opinia lui Victor Teodorescu (1971, nota 49), conform căreia la Ipotești ar exista continuitate din faza I până în faza III (însemnând, în propria viziune, de la mijlocul sec. V până la începutul sec. VII, v. studiul citat, p. 112), ceea ce este maximal (trei bordeie trei faze). Menționez că contextul acestor considerații ale lui V. Teodorescu este unul pur ceramic și este rezultatul tratării ciob de ciob.

[22] Vezi § 4.2.2. Așezarea de la Cireșanu are un raport de 75% în favoarea ceramicii lucrate la roată.

[23] Din trimiteri bibliografice știu că există scurte note despre descoperirile de secol VI de la Drăgănești-Olt, din vecinătatea Ipoteștiului, alături de descoperiri aparținând altor epoci (NICA & 1991); publicația nu mi-a fost accesibilă. Materialul se află în muzeul orășenesc din localitate.