CRONOLOGIA... 550-565

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANUL 550, primăvara. Procop, Răzb., VII, 38, 1-8; 23: "Cam în același timp (= la începutul anului 550) o armată de sclavini, nu mai mult de trei mii de oameni, trecu fluviul Istru fără ca nimeni să li se împotrivească și îndată după aceea trecură fără greutate și fluviul Hebrus (= Marița) și se împărțiră în două (...) 3. Cu amândouă, însă despărțite una de alta, se încăierară comandanții armatei romane în Illyria și în Thracia, dar fură învinși, împotriva așteptării (...) 4 (...) una din cetele dușmane dădu peste Asbadus. 5 (...) el conducea trupele de călăreți care sălășluiau de multă vreme în cetatea Tzurulum din Thracia, fiind mulți și deosebit de vrednici. 6. Sclavinii îi puseră pe fugă și măcelăriră fără greutate pe cei mai mulți (...) 7. După aceste isprăvi, cele două cete prădară netulburate toate ținuturile Thraciei și ale Illyriei și cuceriră prin asediu o mulțime de cetăți, măcar că nu luptaseră mai înainte pe ziduri și nici nu cutezaseră să coboare în câmpie; căci barbarii aceștia nu încercaseră niciodată să năvălească pe teritoriul roman. 8. Se pare că nici nu trecuseră vreodată cu oastea peste râul Istru, decât de atunci de când am arătat mai sus. 9 Cei care l-au învins pe Asbadus prădară totul până la mare și cuceriră cu asalt o cetate de lângă mare cu numele Toperos (la gurile fluviului Nestos, v. Harta 6), deși avea o garnizoană cu soldați. Aceasta este cea dintâi dintre cele de pe coasta Thraciei și se află la douăsprezece zile de drum de Bizanț (...) 23. (...); și ducând cu ei zeci de mii de prizonieri se întoarseră cu toții acasă "

Acest text prezintă o mulțime de probleme. Să spunem de la început că totul este exagerat, dintr-un patos retoric datorat, probabil, sentimentului de umilință și unei de-abia mascate furii față de administrația imperială. Că 3000 de slavi ar putut dă facă asemenea minuni - este de neacceptat. Există apoi probleme de geografie; la Hebru nu se poate ajunge îndată după ce s-a trecut Istrul; oricum, Dunărea inferioară este mai apropiată de Marița (Hebru) decât bazinul inferior al Savei[57], așa încât vom valorifica expresia îndată după ce concluzionând că atacul debușează prin Moesia Secunda. Dacă această interpretare este corectă atunci acesta este primul atac slav de sine stătător[58] la sudul Dunării inferioare.

Scopul final al slavilor pare să fi fost Thessalonic. Nici acum nu par să fi asediat cetatea, dar au ajuns în vecinătate, în cetatea Toperos.

Că slavii nu mai cuceriseră cetăți - e suficient să recitim cele scrise de Procopius despre evenimentele din 548. Mult mai interesant este comentariul nici nu cutezaseră să coboare la câmpie, ceea ce pare o nouă aluzie la campania din 548, petrecută în mare măsură în defilee montane.

Această hoardă slavă, oricum nu foarte mare, repurtând atâtea succese împotriva armatei romane, la câmp deschis, aneantizează legenda că slavii nu acceptau lupta la câmpie (ceea ce nu-l împiedică pe Procopius să se mai folosească de acest loc comun)[59]. Sau slavii nu erau.. slavi?

Invazia sclavinilor se încheie cu retragerea netulburată peste Dunăre, invadatorii luând cu ei zeci de mii de sclavi, de nu-i mai puteai număra. Exagerarea pare vădită. Un asemenea eveniment ar fi produs dublarea populației romanice de la nordul Dunării, fapt care ar fi fost imposibil a nu fi atestat arheologic, într-un fel sau altul.

ANUL 550, vara. Procop., Răzb., VII, 40, 1-3; 7: "În timp ce Germanus (care strângea trupe pentru războiul din Italia, în vara anului 550[60]) aduna oștire și o instruia în orașul Serdica în Illyria (...) o ceată de sclavini, mai mare ca niciodată, pătrunse pe teritoriul roman. Ei trecuseră fluviul Istru și ajunseseră lângă Naissus. 2. Câțiva dintre ei (...) fură prinși (...) 3. Aceia spuseră că ei veneau să asedieze și să distrugă Thessalonicul (...) 7. (...) sclavinii se temeau de el (= Germanus) și credeau că vine cu o armată foarte puternică (...). Ei renunțară de îndată să mai pornească împotriva Thessalonicului și nu mai îndrăzniră să coboare în câmpie, ci trecură pe rând peste toți munții Illyriei și ajunseră în Dalmația"

Se repetă problema strategică dezbătută pentru campania anului 548. Slavii s-ar fi putut apropia de Naissus fie dinspre Sirmium (adică din bazinul Dunării mijlocii) fie dinspre Ratiaria (adică din bazinul Dunării inferioare). Dacă într-adevăr prinșii au desconsipirat țelul invaziei - însemnă că îl și știau, iar că Thessalonicul devenise un soi de Graal al barbarilor, mai atractiv chiar decât Bizanțul. Dar că slavii din Câmpia munteană ar fi ales, deliberat, un traseu atât de greu și lung - e foarte greu de crezut. Încă și mai greu de crezut este că, la final, de teama lui Germanus, sclavinii ar fi hotărât să se depărteze atât de mult de sălașurile lor, plecând tocmai în Dalmatia, lăsând între ei si famiile lor un dușman atât de redutabil. Soluția de jaf în Dalmația ar fi mult mai naturală pentru niște hoarde venite din Câmpia Tisei. Că este așa, o relevă un pasaj absent în Fontes[61], de unde rezultă limpede că sclavinii de la Dunărea de Jos știau perfect ce se petrece dincolo de fluviu; slavii porniți de la Dunărea mijlocie, după jaf, nu știau însă nimic, și s-au trezit în fața unui adversar mai presus de cutezanța lor.

ANII 550-551 (iarna-primăvara). Procop., Răzb., VII, 40, 31-44: "31. Sclavinii, atât cei care se aflau mai înainte pe teritoriul imperiului, după cum am arătat mai sus, cât și alții care trecuseră fluviul Istru nu mult după aceea și se uniseră cu aceștia[62], cotropiră în deplină libertate imperiul roman. 32. Unii presupun că Totila i-ar fi înduplecat pe acești barbari, dându-le bani mulți, și i-ar fi trimis împotriva romanilor ...) 33 (...) barbarii aceia, împărțindu-se în trei cete, săvârșiră atrocități în toată Europa (= Peninsula). Nu pustiau ținuturile de acolo prin năvăliri, ci iernau în ele, ca în țara lor de baștină, fără să se teamă de dușmani. 34. Mai pe urmă, împăratul Iustinian trimise împotriva lor o armată foarte însemnată, în fruntea căreia se aflau, între alții, Constantin, Aratios, Nazares, Iustin, fiul lui Germanos, și Ioan, poreclit Mâncăul. 35. Mai mare peste toți fu pus Scholasticus[63] (...) 36. Această armată surprinse una dintre cetele barbare lângă Adrianopol, care se află în interiorul Thraciei, departe de Bizanț cale de cinci zile. 37. Barbarii nu mai puteau înainta, căci transportau o pradă imensă (...) 38 (...) Sclavinii își așezaseră lagărul pe muntele care se înalță acolo (m-ții Istrança, 1030 m., la est de Adrianopole), iar romanii în câmpie, nu prea departe de ei (...) 40. Siliți de soldații lor, comandanții angajară lupta cu adversarii. După o bătălie înverșunată, romanii fură învinși (...) 42. Barbarii luară steagul lui Constantianus (...) 43. Ei prădară în voie teritoriul numit Astice, care din vechime rămase nepustiit; în felul acesta ei prădară o regiune întinsă și ajunseră până la Zidurile Cele Lungi, care se află departe de Bizanț cale de ceva mai mult de o zi (= 65 km.). 44. Nu mult după aceea, urmărind pe acești barbari și dând peste o ceată a lor, armata romană se încăieră pe neașteptate cu ei și-i puse pe fugă"

Este prima oară când se vorbește despre iernarea unei trupe barbare pe teritoriul imperiului. Faptul s-a petrecut la limita prefecturii Italiei, în interiorul coastei dalmate. Motivul este evident: expediționarii urmau să primească întăriri. O asemenea coordonare între trupele aflate în expediție și forțele rămase acasă pare să depășească forța organizatorică și felul anarhic de a fi al slavilor[64]. Gepizii par să fi fost mult mai mult decât barcagiii de pe Dunăre și Sava. Că Totila - regele ostrogoților - ar fi împărțit niște stimulente - este plauzibil; el nu ar fi putut însă coordona asemenea acțiuni.

Nu aflăm nimic despre noua invazie, decât punctul de plecare - jefuitorii Dalmației, cu forțe împrospătate din teritoriile de origine - și secvența finală, cu luptele din preajma capitalei. Se pare că până la Adrianopole bizantinii nu au opus o rezistență care să merite notată. Mai știm că slavii au acționat în trei grupuri, probabil nu la distanțe mari unii de alții. Nu putem decât presupune că în drum spre Constantinopole au urmat drumul deja cunoscut, în parte, pe culoarul Morava-Ibar-Vardar sau drumul de coastă ce leagă Dalmatia de Epir. De altfel, relieful accidentat al peninsulei lasă foarte puține variante, pentru o armată semnificativă; astfel, ar fi putut folosi drumul strategic Naissus-Serdica-Philippopolis. Nu avem însă nici o dovadă că barbarii l-ar mai fi folosit până acum[65].

ANUL 551. Procop., Răzb., VIII, 18, 13-24: "13. Gepizii se temeau de romani, căci erau încredințați că aceștia se vor înțelege cu longobarzii, și se gândiră să determine o parte din huni să se alieze cu ei. 14. Deci trimiseră o solie la căpeteniile cutrigurilor, care locuiesc dincoace de lacul Meotic (= Marea de Azov, deci dincoace de Don) (...) 15 Aceia le trimiseră îndată 12000 de oameni, în fruntea cărora se afla, printre alții, și Chinialon (...) 16. Gepizii însă, indispuși de prezența acelor barbari în momentul acela, căci nu sosise încă timpul hotărât pentru luptă (= era în 551, numai un an după încheierea armistițiului[66]) (...) îi convinse să năvălească între timp pe teritoriul împăratului (...) 17 (...) gepizii îi trecură pe huni peste fluviul Istru în țara romanilor prin regiunea lor. 18. Hunii prădară aproape toate localitățile de acolo, dar împăratul Iustinian (...) trimise la căpeteniile hunilor utiguri, care locuiesc dincolo de lacul Meotic și începu să-i dojenească (...) 24. După ce (utrigurii) trecură fluviul (= Don) se încăierară cu numeroși cutriguri care le veneau împotrivă. Cum aceștia se apărau cu vitejie de năvălitori, lupta se prelungi foarte mult, dar pe urmă cutrigurii (ÎN TEXTUL GRECESC: utigurii), punând pe fugă pe potrivnici, uciseră mulți dintre ei. 25. Numai câțiva fugiră și scăpară cu viață. Iar dușmanii le luară ca sclavi copiii și femeile și se întoarseră acasă"

Textul aduce în primul rând o binevenită identificare a hunilor (a se citi: cutriguri), cât și a localizării geografice a centrului de putere. În ciuda numeroaselor raiduri la Dunărea mijlocie sau inferioară, grosul populației cutrigură sălășuia, mai departe, în adâncul stepelor nord-pontice.

Jocul gepizilor la Dunărea mijlocie devine foarte clar. Fiindcă romanii i-au adus pe longobarzi în Pannonia, gepizii îi aduc pe barbari (fie ei cutriguri sau slavi) în Illyria. Operațiunea se desfășura pe segmentele fluviale controlate de gepizi. Avalanșa de invazii slave din ultimii ani (după 546, anul sosirii longobarzilor) este deci rezultatul jocului strategic între bizantini și rivalii lor goți. Bizantinii plătesc cu aceeași monedă a crimei plătite, și-i aduc pe tabla de joc pe utiguri. Continuarea acestor manevre îi va face pe avari stăpâni la Dunăre.

ANII 551-552. Procop., Răzb., VIII, 25, 1-6: "1. O mulțime mare de sclavini năvăliră în Illyria și pricinuiră acolo grozăvii de nedescris. Atunci împăratul Iustinian trimise împotriva lor o armată în fruntea căreia se aflau, printre alții, și feciorii lui Germanus. 2. Fiind cu mult inferiori în număr dușmanilor, aceștia nu-i putură ataca, ci urmăreau necontenit pe barbari și hărțuiau pe cei rămași în urmă. 3 (...) Cu toate acestea barbarii continuau să săvârșească atrocități. 4 (...) după aceea se întoarseră acasă cu toată prada. 5. Căci romanii nu fără în stare să-i înfrunte nici măcar în timpul când treceau fluviul Istru (...); pentru că gepizii îi primeau la ei și-i treceau peste fluviu în schimbul unei plăți mari, căci de fiecare om prețul era un stater de aur"

Procop., Răzb., VII, 25, 10: "Nu cu mult mai târziu (= primăvara 551) longobarzii cerură ajutor, potrivit îngelegerii de arme; iar împăratul Iustinian le trimise o armată[67] pentru a lua parte la luptă împotriva gepizilor, învinovățind pe gepizi că, după încheierea tratatului, trecură niște cete de sclavini, peste fluviul Istru, în dauna romanilor".

Acum știm și prețul, atât cel cerut de gepizi, cât și cel plătit apoi. Singura întrebare ar mai fi de ce nu participau gepizii, direct, la aceste acțiuni. Evident, fiindcă nu-și putea lăsa așezările la cheremul longobarzilor.

Nu este foarte clar dacă Procopius cunoștea bine geografia Dunării de Mijloc. Pasajul nu se poate referi la Dunărea inferioară, fiindcă gepizii nu o controlau. Pentru slavii de la Dunărea de mijloc, indiferent că veneau din stânga sau din dreapta fluviului, deci din Câmpia Tisei sau din Câmpia Dunării, locul de pătrundere pe teritoriu roman nu putea fi pe segmentul dunărean în aval de Singidunum, care era foarte bine păzit, ci peste Sava, pe la Sirmium, care era controlat de gepizi. Fătă îndoială că acolo percepeau gepizii taxa de trecere. Această confuzie (evidentă, după părerea mea), firească pentru cine nu a făcut serviciu militar în Illyricum, a provocat penibile tentative de coroborare a informației arheologice cu cea a izvorului literar[68].

ANUL 558. Prima ambasadă avară la Constantinopole[69]. Aflați sub presiunea triburilor tiurcice răsăritene, avarii solicită acceptarea lor pe teritoriu roman, cu titlul de federați. Sunt refuzați.

ANUL 559. Malalas XVIII, p. 490: "În luna martie, indicționul al șaptelea, hunii și slavii au invadat Thracia (...). Găsind spărturi în zidul Constantinopolului, au intrat pe acolo și au pătruns până la sfântul Stratonicos".

Agat., V, 11, 5: "...În anul acela, în care am spus că s-a abătut ciuma (...) hunii coborâră spre ținuturile dinspre miazăzi și se așezară nu departe de țărmul fluviului Istru. 6. În acea epocă, în toiul iernii, cursul acestui fluviu înghețase, ca de obicei (...). Atunci[70] Zabergan, căpetenia hunilor cutriguri, trecând fluviul ca pe uscat cu un număr imens de călăreți, năvăli cu foarte mare ușurință pe teritoriul roman (...), străbătu de îndată Moesia, Scythia și pătrunse în Thracia. 7. Acolo își împărți oștirea și trimise o parte în Grecia (...), iar cealaltă parte a oștirii o trimise în Chersonesul tracic"...

Agat., V, 25, 1: "Când i se citiră acestea de către interpreți (= scrisoarea primită de la Justinian comunica utigurilor că banii destinați lor erau ceruți de cutriguri), Sandilchus (= căpetenia utigurilor) turbă de furie (...) 2. Deci puse oștirea în mișcare și năvăli deodată asupra localităților dușmane; și umplând de groază pe locuitori prin atacul neașteptat, luă ca sclavi un mare număr de femei și de copii. După aceea ieși pe neașteptate în calea celor care se întorceau din Thracia, și care trecuseră de curând fluviul Istru, și, omorând pe mulți dintre ei, le luă banii ce-i primise de la împărat și toată prada. 3. Cu mare greutate cei care scăpară se înturnară la locurile lor și unindu-se cu ceilalți porniră la luptă împotriva dușmanului. În felul acesta ei continuară mult timp să se avânte unii contra altora și să sporească dușmănia între ei. 4. Într-adevăr, (...) sleindu-și puterile și unii și alții, fură distruși cu desăvârșire, astfel încât își pierdură și denumirea lor strămoșească"[71]

Să începem cu nedumeririle. Este luna martie toiul iernii? Malalas spune că în martie a fost devastată Thracia. Invazia a început deci mai devreme, adică realmente în toiul iernii. În al doilea rând, ordinea provinciilor în primul text al lui Agathias este anapoda, punând la îndoială percepția corectă a spațiului geografic.

Hunii au coborât spre ținuturile de la miazăzi și s-au așezat nu departe de țărm. Deci, anterior, nu se aflau acolo. Deducția referitoare la episodul Chilbudios (supra, anii 530-533), că prezența hunilor în proximitatea Dunării era foarte subțire, se confirmă aici.

Opiniile arheologilor sunt clare: la 559 Scythia Minor suferă prima distrugere generalizată[72]. De aici putem deduce că provincia s-a aflat pe direcția principală de lovitură, că invazia a început și s-a sfârșit pe acest traseu, și nu este vorba doar de acțiunile izolate ale unor grupuri răspândite după jaf.

Consecința războaielor fraticide ale hunilor va fi, de această dată, imediată. În următorii doi ani avarii se vor instala în proximitatea Dunării de Jos, după ce i-au supus pe utiguri[73] și cutriguri. Această populație intră pe partea de umbră a istoriei, fiind pomenită, de aici, doar ca forță de manevră, la ordin avar.

ANII 562-565. O perioadă cu puternice turbulențe, mișcări de populații, reașezarea zonelor de influență. Se petrec mai multe evenimente majore, respectiv a doua solie avară, socitând lui Justinian permisiunea de așezare în Scythia Minor (neacordată), invazia bugarilor (de la Don?) în Thracia, raidul eșuat al avarilor în teritoriile francilor, și (re)așezarea avarilor la gurile Dunării, în Scythia Minor sau în vecinătatea acesteia. Evenimentele s-au derulat, probabil, în această ordine. Este greu de spus dacă aventura central-europeană a avarilor a avut drept cauză fundamentală îndemnurile lui Justinian[74] sau dorința lui Baian de a dispărea din fața bulgarilor. Pe de altă parte, invazia bulgară în Thracia poate avea și semnificația unei acțiuni de represalii, fiindcă bizantinii nu dăduseră curs recomandării de a nu trata cu avarii. Există câteva aspecte neclarificate, legate de acești ani; lucrarea de față nu și-a propus să rezolve aceste lucruri (obiectivele sale sunt altele), dar sunt de făcut câteva amendamente. În legătură cu presupusa ocupare a Scythiei Minor de către avari[75], să revedem un pasaj din Menander, care pare să fi scăpat atenției:

Menan. 9: "...împăratul și-a pus în gând să așeze acest neam în ținutul herulilor (...) . Dar ei (= avarii) spuneau că nu pot părăsi Scythia și lăsau să se înțeleagă că țin mult la această țară. (...) între timp comandantul Iustinus a trimis soli la Bizanț și a arătat împăratului că ar face bine să-i oprească acolo (= pe solii avari). Căci el s-a împrietenit cu unul din soli (...) și acesta i-a mărturisit în taină că avarii una vorbesc și alta au în minte, că folosesc cuvinte cât mai cumpănite spre a-și masca viclenia și căpăta bunăvoința romanilor, măcar până trec Istrul".

Acest text anulează argumentul colegului Madgearu, conform căruia prin Scythia Menandru înțelege întotdeauna Scythia Minor. În Menan. 9 succesiunea este clară: avarii nu pot părăsi Scythia (genul de argument oriental, de refuz tactic, aplicat apoi cu atât succes în fața longobarzilor), dar îi tratează pe bizantini cu toată deferența până trec Istrul; adică avarii erau, deocamdată, dincolo, în Scythia Mare, nu în Scythia Minor. Clarificarea aspectului este importantă pentru lectura, mai departe, a fragmentului Menander 27 (tratativele din 568 de la Sirmium):

Menan. 27: "...căci în trecerea mea din Scythia peste fluviu n-am adus nimic cu mine...", folosit pentru a argumenta ocuparea Dobrogei de către avari, în perioada anterioară.

Acest pasaj din urmă poate fi acum adus și în sprijinul ipotezei discutate anterior, referitoare la identificarea lacului Mursianus cu lacul Balaton (inclusiv limita de locuire a slavilor spre vest)[76], deoarece Baian (prin pana lui Menandru, evident) înțelege prin trecerea din Scythia peste fluviu traversarea Dunării în segmentul Savei inferioare, în fața cetății Sirmium.

Nu pot fi de acord cu opinia că stăpânirea avară în Dobrogea - fie și pasageră - nu ar fi lăsat urme arheologice[77]. Prezența avarilor în Scythia Minor, fie și pentru o perioadă scurtă, ar fi trebuit marcată, dacă nu de nivele de distrugere (măcar în câteva cetăți), atunci de niște tezaure monetare. Ceea ce nu cunosc să fie cazul. Este drept, un astfel de nivel al fi ușor de confundat cu cel datorat cutrigurilor, la 559, sau chiar cu efectele raidului bulgar din 562 (care însă nu au fost evidențiate, după știința mea, la această oră); arheologii din Dobrogea se raportează însă totdeauna la 559, nu la 665 sau 666. Pe baza evidenței numismatice, pentru această epocă, această diferență de 6-7 ani ar fi putut fi relevată.

MAI DEPARTE, ANII 565-584

[57] Vezi Harta 6.

[58] Ar fi loc de nuanțe și aici. În pasajul imediat următor, în care se povestește cum au luat sclavinii cetatea Toperos (Procop, Răzb., VII, 38, 10-17), asediatorii apelează la tactici tipic asiatice (simulează fuga, ascunzând grosul trupelor). Chiar judecând pasajul următor, al tratamentului aplicat prinșilor (Procop, Răzb., VII, 38, 18-22), de o cruzime atât de neobișnuită încât autorul le consideră demne de o descriere tehnică (lui Procopiu îi lipsește sintagma tragere în țeapă, așa că descrie pe larg procedeul), sclavinii demonstrează aceeași școală nomadă.

[59] Acest topos nu va fi părăsit de scriitorii bizantini nici jumătate de secol mai târziu (Strategikon XI, 4, 15).

[60] FHDR II, p. 449, notele 53-54.

[61] Procop., Răzb., VII, 39, 18-19 (PROCOPIUS 1963, p. 199): Cu îngăduința împăratului, (Germanos) strânse și câteva trupe de călăreți, care sălășuiau în Thracia. De asemenea o mulțime de barbari, care locuiau în preajma râului Istru, fiind ademeniți de faima lui Germanus și primind bani mulți, se amestecară cu oastea romanilor.

[62] FHDR II, p. 451, nota 58 (H. Mihăescu): Între timp Germanos murise; sclavinii s-au retras din Dalmația spre interiorul peninsulei, unde au și rămas în iarna 550-551, primind întăriri de peste Dunăre.

[63] FHDR, p. 451, nota 63: numărul mare de generali celebri reuniți pentru această campanie arată gravitatea neobișnuită a invaziei sclavinilor

[64] Un interesant studiu pe această temă este semnat de Florin Curta (CURTA 1998).

[65] Drumul Serdica-Philipopolis pare închis barbarilor întreg secolul al VI-lea, fiind poate cel mai bine păzit segment strategic. Aceste localități nu sunt amintite ca asediate sau cucerite de-a lungul veacului. Într-o secvență de la finalul secolului (v. infra), Comentiolus, încolțit de avari și slavi, riscă trecerea pasului Traian pe vreme de iarnă, pentru a ajunge la Philipopolis, singurul loc pe care îl socotea, probabil, ca un adăpost sigur.

[66] Gepizii și longobarzii făcuseră un armistițiu pe doi ani, în primăvara anului 550 (Procop., Răzb., VIII, 18, 12).

[67] FHDR II, p. 457, nota 78 (H.Mihăescu): condusă de ostrogotul Amalafred, cu ajutorul căreia longobarzii au câștigat lupta cu gepizii, în mai sau iunie 552.

[68] COMȘA 1974, p. 89-90, care cu o fibulă și un cercel întinde regatul gepid până la Porțile de Fier, făcând abstracție de absența așezărilor sau necropolelor gepidice în sudul Banatului.

[69] TEODOR D. 1995, p. 316 și urm., BREZEANU 1981, MADGEARU 1997, p. 14.

[70] Martie 559 (FHDR II, p. 479, nota 3 - H. Mihăescu, V. Popescu).

[71] V. și Menander 3, Theoph. Conf.: (p. 234), Ioan de Antiohia 218.

[72] BARNEA A. 1990.

[73] Menan., 5.

[74] TEODOR D. 1995, p. 317-318.

[75] MADGEARU 1997, p. 15-16, cu o discuție amplă asupra chestiunii, cu câteva argumente favorabile pentru ipoteza enunțată. Vezi și Theoph, a. 6050; Cronica Monemvasiei (FHDR IV, p. 21), surse care însă, după același comentator, nu prezintă informație credibilă.

[76] Altă opinie (Noviodunum ar fi cel scitic) la MADGEARU 1997 p. 176-178.

[77] MADGEARU 1997, p. 17: "...acest ipotetic popas de un an al avarilor în Scythia Minor nu putea lăsa urme arheologice".