Alte situri din vestul Munteniei

SECȚIUNEA III: PRINCIPALELE SITURI IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

CAPITOLUL 6: MUNTENIA DE SUD-VEST

[p. 108]

6.3. Alte așezări din Teleorman

Așezarea de la Olteni (în nordul județului, în lunca Teleormănelului, afluent stânga a Teleormanului [vezi harta 2]) nu aduce noutăți, nici din punct de vedere a locuințelor, nici a inventarului ceramic. Cercetat în regim de salvare (dar gata distrus de avântul socialist), situl nu a mai dat decât două rămășite de bordei și câteva fragmente ceramice (inclusiv un perete de amforă databilă larg în secolul VI[54]), confirmând cvasi-paritatea celor două tehnici, de la Dulceanca. Mai importantă este descoperirea întâmplătoare a unui tipar de piatră pentru turnarea bijuteriilor, una dintre fețe fiind destinată realizării cruciulițelor de bronz cu capete lățite, piesă atribuită secolului al VI-lea[55]. Mai este poate de reținut că așezarea fusese una de luncă, respectiv un tip mai rar, dar cu analogii chiar în zonă.

Sfințești se află la circa 8 km. N de Dulceanca. Și aici lucrările de terasare au distrus complet o așezare, și încă una foarte timpurie, din câte putem judeca din rămășițele unicei locuințe cercetate[56]. Se constată nu numai o netă predominare a ceramicii lucrate la roată, ci și calitatea deosebită a fabricației[57]. Se remarcă un fragment de amforă cu striuri adânci[58], o cană cu toartă de foarte bună factură[59] (adică o raritate la nordul Dunării, la epoca aceasta), un decor simplu, cu predominanță liniară[60]. Profilele sunt și ele destul de neobișnuite, respectiv cu buze destul de puțin răsfrânte[61] sau chiar terminate spre interior[62], în maniera secolului IV (profilul buzelor este și el destul de sofisticat, dar nu are masivitatea secolelor anterioare). Bazele vaselor au profilaturi complicate[63], amintind de castroanele și cănile cu fund inelar ale epocilor rezolute, și urme de desprindere cu sfoara (tratament ce însoțește modelarea la turații mari). Cele câteva fragmente de ceramică lucrată cu mâna oferă și ele un aspect plăcut, cu modulări accentuate ale marginii; între aceste puține fragmente se găsesc și lucruri interesante, respectiv o ansă de cană[64] și o tipsie cu tăieturi fine, oblice, pe buză. Apariția acestui fragment ceramic, într-un lot atât de mic, poate fi o întâmplare, dar este o întâmplare

[p. 109]

care subliniază apariția foarte timpurie a tipsiilor, în contexte care nu au nimic de aface cu ceramica slavă[65].

Un alt fapt demn de reținut este opinia autoarei că, în ciuda distrugerii severe a complexului, deci a imposibilității unor constatări stratigrafice propriu-zise, adâncimea mică la care a fost găsită podeaua (circa 0,4 m. de la solul actual) recomandă o locuință puțin adâncită[66]. Faptul se potrivește cu situația de la Dulceanca IV (prima așezare în serie, după opinia mea), unde 6 din 9 bordeie nu se adânceau mai mult de 0,2-0,3 m., și cu o altă descoperire, probabil tot foarte timpurie, de la Copăceanca.

Cercetări proprii din 1997 și 1998 pe raza satului Copăceanca[67] (comuna Călinești, județ Teleorman), la numai circa 10 km. E de Dulceanca (pe pârâul Câinelui), au adus confirmări și precizări interesante vis-à-vis de geneza culturii și perioada sa timpurie[68].

În punctul Vârcan (în dreapta pârâului, pe terasă, la NV de sat) au fost evidențiate în arătură fragmente ceramice atribuite inițial secolului al IV-lea. Sondajul a identificat două concentrări de material ceramic, fără nivel arheologic și fără a putea fi sesizate nici un fel de urme ale unor amenajări (chirpic oricât de fin sau gropi, nici măcar de par; evident, am făcut toate verificările laterale necesare, chestiunea fiind prea interesantă pentru a rămâne neclară). Ceramica era prea fărâmițată de arături pentru a evidenția forme, dar putem constata factura foarte diversă a fabricației: două fragmente caolin (raritate în Câmpia Română, de proveniență din Dobrogea, evident - importuri), ceramică fină cenușie (cu o subspecie negricioasă), ceramică cenușie zgrunțuroasă (ciment), ceramică semi-fină roșie (și aceasta, probabil, import din lumea romană), ceramică semi-grosieră, de bucătărie, reprezentată și de ceramică lucrată la roată și de ceramică lucrată cu mâna (fragmente de la mai multe exemplare); această ultimă specie a fost arsă cu gura în jos (este roșiatică la exterior și cenușie în interior), iar unele fragmente au un cert fason Ipotești (cu incizii involuntare și caneluri slabe). Este prima descoperire de acest fel cel puțin prima făcută publică[69], greu de încadrat cronologic, dar pe care personal aș pune-o în legătură cu perioada tulbure de la mijlocul secolului al V-lea, marcată de campanii militare la Dunăre și de dispariția așezărilor.

În punctul Cotu lui Pantilie, la circa 300 m SE de punctul anterior, în stânga Pârâului Câinelui, în lunca inundabilă, în dreapta șoselei ce pătrunde în sat dinspre nord, în apropierea unui cot al apei (de unde numele), au fost descoperite urmele unei așezări compuse din locuințe de suprafață (sau foarte aproape de această definiție). Prima dintre ele era adâncită, sub stratul arat, circa 0,15 m., având dimensiuni de 4 x 3 m, cu un cuptor făcut din vălătuci; a doua locuință era însă amenajată și mai sus, fiind complet distrusă de lucrările agricole, recuperându-se numai fragmente ale instalației de foc și puțină ceramică fragmentară. La limita terenului cercetat (în altă proprietate...) s-a descoperit parțial o groapă relativ mare, fără funcție de colectare a deșeurilor menajere, posibil groapă de acces la un cuptor de pâine, complet umplută cu aluviunile aduse de o inundație (nu e de mirare că nu am mai găsit mare lucru în așezare). Un alt complex interesant, pentru care nu prea cunosc analogii, este o rețea de pari, destul de neregulată (probabil datorită refacerilor), care probabil susținea un cuibar sau un mic hambar suspendat (lunca este atât de joasă încât păstrarea grânelor într-o groapă este exclusă!). În fine, cercetarea perieghetică a produs și dovada practicării metalurgiei, sub forma unei lupe de fier de jumătate de kilogram. Materialul ceramic recoltat din acest punct, destul de puțin numeros, respectiv vreo 40 de fragmente ceramice, este alcătuit aproape în integralitate de ceramica lucrată la roată, arsă la roșu-cărămiziu, cu o pastă cu nisip destul de fin dar prea abundent (de unde o friabilitate mare). Inventarul mărunt (un amnar, o cataramă simplă, un fragment de

[p. 110]

la o fibulă romană, probabil) nu permite o încadrare prea strânsă (deși o limitează, de principiu, la cel târziu prima jumătate a sec. VI), dar există și o mărgea cilindrică neagră, cu decor alb spiralat, specifică secolului al V-lea[70]. Există o posibilitate reală ca așezarea din punctul Cotu lui Pantilie să fie datată la finalul secolului al V-lea, dar mai mult decât enunțul acestei posibilități nu se poate face, acum.

În cadrul proiectului Southern Romania Archaeological Project[71] s-au efectuat investigații complexe de-a lungul râului Teleorman (1988-2000). Unul dintre sondaje a relevat o nouă așezare Ipotești-Cândești. Descoperirea se localizează pe raza comunei Orbeasca, în dreptul satului Lăceni, în lunca Teleormanului, pe o ridicătură cu aspect aparent de tell. Punctul află la numai 11 km. SSE de Olteni și cam la aceeași distanță ESE de Copăceanca și se pare că este, de asemeni, o așezare timpurie, cu locuințe de suprafață și cu predominarea netă a ceramicii lucrate la roată.

Atât lucrări perieghetice mai vechi[72], cât și cercetări mai noi, confirmă o densitate neobișnuită de locuire, în mazinul mijlociu-inferior al râului Vedea (și al afluenților), pentru secolul al VI-lea, și foarte probabil și al V-lea. Se profilează ideea că bazinul Vedea, alături de areale din Oltenia, pentru care astăzi există certitudinea că au așezări timpurii, reprezintă împreună sau separat, nuanță care astăzi ne scapă nucleul cultural Ipotești-Cândești. Dacă pentru Oltenia cunoaștem acum și cealaltă ipostază, a așezărilor din amurgul aceluiași orizont, în bazinul Vedea lipsește o asemenea evidență directă. Personal cred că asemenea așezări ar trebui să existe, iar argumentul indirect în favoarea ipotezei îl reprezintă descoperirile întâmplătoare de fibule digitate, ale căror datări încep cu jumătatea secolului al VI-lea[73], respectiv piesele de la Adămești, Alexandria[74] și Vârtoape[75].

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE Muntenia centrală (Ciurel)

[54] FERCHE 1974, p. 109-110, fig. 121 (/9 fragmentul de amforă).

[55] PREDA 1967.

[56] FERCHE 1974, p. 110-113, fig. 124-127.

[57] FERCHE 1974, fig. 125 are fotografii neobișnuit de reușite, arătând o pastă bine cernută și o modelare rapidă și precisă, cu decor simplu, trasat adânc, prin incizie sau canelare.

[58] FERCHE 1974, fig. 124/5, publicată invers.

[59] FERCHE 1974, fig. 124/2, cu urme foarte evidente ale roții și incizii bine trasate.

[60] FERCHE 1974, fig. 124/1, 2, 3, 9, care, tocmai comentam deasupra, pentru siturile de la Dulceanca, par să caracterizeze perioada de început). Un exemplar (fig. 124/6) este decorat cu linie în val, însă într-o manieră mai degrabă caracteristică siturilor sud-dunărene (BÖTTGER 1982, pl. 48/506, 50/96, 519, 51/601 etc; OPRIȘ 2000, pl. XXV/212; sunt, fără excepții, vase de mari dimensiuni, ca și exemplarul de la Sfințești) decât celor nord-dunărene, respectiv cu o unealtă cu un singur vârf, lat și rotunjit. Trasarea destul de neregulată recomandă totuși producerea locală a obiectului.

[61] FERCHE 1974, fig, 124/3, 4, 7,-9.

[62] FERCHE 1974, fig. 124/1.

[63] FERCHE 1974, fig. 126/1, 2; 126/6 pare mai degrabă capac (o specie uitată apoi!) decât fund de vas.

[64] Probabil modelată manual opinia autoarei (FERCHE 1974, p. 113; v. și textul ilustrației, respectiv fig. 127).

[65] O târzie dar bine-venită confirmare a venit de la Gropșani (v. capitolul 9), unde nu mai este vorba despre vreun lot mic, salvat prin miracol, și nici de o tipsie, ci de numeroase piese de acest tip.

[66] FERCHE 1974, p. 110.

[67] Satul figurează pe hărți cu numele Izvoarele, revenind la un nume mai vechi în 1997. Un alt nume vechi (și mai vechi) al comunității este Bivolița.

[68] Aceste cercetări nu sunt deocamdată publicate, fiind vorba despre săpături de mică amploare, cu rezultate care ar trebui confirmate și verificate. Ele au fost întrerupte în 1999 din lipsă de fonduri și în 2000 datorită priorității pe care am acordat-o finalizării acestei teze. Elementele deja cunoscute sunt însă prea interesante pentru a fi trecute cu vederea, fie și în acest stadiu incipient.

[69] Personal mă tem că nu toată lumea înțelege importanța unor astfel de descoperiri lipsite de glorie, respectiv fără complexe (deși concentrarea de material este un complex în sine), și că eventuale situații similare au fost trecute sub tăcere.

[70] Piesa se apropie cel mai mult de tipul III 3 b a lui Aurelian Petre (PETRE A. 1987, planșa 150; v. planșa 92b, pentru mărgelele mormântului D.7, încadrat în secolul V, v. p. 138; la fel, mormântul D. 46, la planșa 89, cu aceeași încadrare). Este posibil însă ca aceste obiecte să fi avut circulație mai îndelungată, un tip asemănător fiind publicat de U. FIEDLER (1992, p.79, fig. 10/7) ca aparținând necropolei de la Sărata-Monteoru, iar încă o piesă asemănătoare apare în necropola de la Blandiana (CIUGUDEAN & 1993, fig. 3/3), piesă care nu poate coborâ sub mijlocul sec. IX. Aceasta à-propos de datări pe piese mărunte... Piesa este însă puțin uzuală în sec. VI, cel puțin în Câmpia Română.

[71] Proiect realizat în colaborare de Universitatea din Cardiff (D.W. Bailey) și Muzeul Național de Istorie a României (Radian Andreescu). Informații Sorin Oanță, căruia îi mulțumesc pentru amabilitate și promtitudine.

[72] SPIRU 1970, 1996.

[73] TEODOR D. 1992, FIEDLER 1992, p. 102-104, crede că poate coborâ aceste datări până la anul 500 (dar datările domniei sale în Câmpia Română sunt în general timpurii, pentru secolul VI, din motive care îmi scapă).

[74] SPIRU 1970 b, fig. 1 și 2.

[75] FERCHE & 1969.