INVAZII BARBARE...

p. 232

17.1. Scurtă istorie proto-bizantină de la Zenon la Heraclius[1]

Prima domnie lui Zenon de altfel foarte scurtă - începe paradigmatic, pentru zilele ce aveau să vină: Zenon a pus anevoie mâna pe domnie. La început năvăliră saracenii în Mesopotamia, iar hunii în Thracia devastau puternic avuțiile[2]. În cuvintele puține ale cronicarului se distilează veninul pur al unui veac de umilință. De când Valens fusese gătit de vizigoți pe câmpul de la Adrianopole, imperiul supraviețuise numai datorită înțelepciunii - dacă înțelepciune se numește resemnarea în fața vitalității grobiene a barbarilor. Zenon însuși era rezultatul căutărilor disperate ale împăraților romani de a răspunde presiunii crescânde a elementului germanic în imperiu. Leon I îl făcuse comandantul gărzii excubite pe acest țăran isaurian - un străin, de fapt - doar pentru a cumpăni influența copleșitoare a alanului Aspar la Constantinopole. Ajuns pe tronul lui Theodosiu cel Mare prin căsătorie, Zenon rămâne un intrus, măturat de la domnie de prima revoltă, tocmai pentru că era străin. Revenit la conducere după alte douăzeci de luni, a urmat o domnie de 15 ani, presărată cu comploturi și războaie civile, în primul rând cu confrații isaurieni. Începutul acestei a doua domnii a lui Zenon coincide cu sfârșitul imperiului occidental (476), fapt consemnat politic de o manieră tipică: Odoacru este numit magister militum per Italiam. Un alt ilustru ofițer al imperiului, Theodoric Amal, magister militum per Illyricum, este convins, câțiva ani mai târziu (488) să restabilească ordinea în Italia; cinci ani mai târziu acesta funda un mare regat și intra în istorie ca Theodoric cel Mare. Imperiul roman supraviețuiește unui secol de teroare gotică, cu prețul sacrificării părții sale occidentale.

Zenon moștenise și o gravă criză religioasă, pe care încearcă să o soluționeze printr-un edict de uniune a monofiziților și ortodocșilor, cunoscut sub numele de Henoticon. Singurul rezultat obținut este o schismă de 30 de ani cu biserica romană. La moartea lui Zenon mulțimile au strigat că vor un împărat roman și ortodox. A fost ales Anastasiu, un înalt funcționar al curții și recunoscut specialist al finanțelor. În această materie - Anastasiu a fost într-adevăr cel mai bun: a stabilizat moneda măruntă; a desființat taxa chrisargyron, care lovea în interesele comercianților și meșteșugarilor; a impus plata annonei

p. 233

în monedă și nu în natură. Această ultimă măsură, în special, a contribuit la întoarcerea la o economie monetară, asigurând imperiului resurse suplimentare și supraviețuirea pentru încă o sută de ani. La moartea sa, Anastasiu lasă trezoreriei 320000 livre de aur[3], performanță singulară în istoria secolului VI, în care împărații sunt mult mai pricepuți la cheltuieli. Dar cum, mai totdeauna, și cea mai bună politică economică are reversul ei, măsurile lui Anastasiu, deși au încurajat comerțul și producția manufacturieră, au impus sarcini prea mari producătorilor agricoli, accelerând degradarea economiei rurale, începută de mai multe secole. La intersecție cu nesfârșitele invazii, politica economică a lui Anastasiu va produce depopularea rurală a Peninsulei Balcanice, implicit probleme tot mai grave de aprovizionare, iar în final incapacitatea de a întreține, în zonă, o armată suficient de numeroasă.

Anastasiu era priceput la finanțe, dar nu la politică. Fiind adept al monofizitismului, își atrage simpatia părților orientale ale imperiului, dar, simetric - ura părților vestice și chiar a nucleului imperiului. Rezultatul este o interminabilă răscoală în Balcani, condusă de Vitalianus (512-518), magister militum per Thraciam, având sub comandă importante efective de federați bulgari și atrăgând, pe cât se pare, intervenția unor populații nomade trans-dunărene. În ciuda acestor evenimente, bunăstarea permite reluarea unor ample lucrări de construcții în cetățile danubiene, atestată arheologic în Dinogetia, Histria, Altina, Ulmetum, Tropaeum, Callatis, Tomis, etc.[4], continuate apoi de Justinian, și care constituie ultima fază semnificativă de dezvoltare urbană de epocă romană, la Dunărea de Jos.

Evoluția ascendentă a economiei monetare este relevată de studiile numismatice și pentru domnia lui Iustin (518-527)[5]. Adevăratul stăpân al imperiului era deja nepotul său, Justinian, care avea să conducă destinele moștenirii romane până la moartea sa (565). Epoca lui Justinian este una dintre cele mai controversate și mai spectaculoase perioade ale istoriei universale; De aedificiis și Istoria secretă, una plină de admirație și una plină de ură, sunt scrieri ale aceluiași Procopiu, din aceeași ani (550-555), simbolizând măreția și abisurile aceleiași personalități covârșitoare a împăratului. Nu mi-am propus aici o expunere completă - nici măcar rezumativă - a contribuției lui Justinian, ci doar a aspectelor care luminează istoria politică și militară a Balcanilor.

Ideea guvernantă a vieții lui Justinian a fost aceea a unității lumii romane (orbis romanus) ca lume creștină. Om de mare cultură, cu o energie și o ambiție (sau soție) ieșite din comun, Justinian nu s-a mai mulțumit să fie administratorul interminabilelor crize de tot felul, ci a vrut să fie creator de istorie. Tot ce a făcut Justinian a fost ghidat de țeluri exacte (chiar dacă prea înalte): împăcarea cu curia romană, închiderea academiei atheniene, luarea problemelor teologice pe cont propriu, codificarea dreptului roman, reconstrucția limes-ului danubian, pacificarea granițelor orientale, consolidarea puterii imperiale, toate au convers către clamarea unității moștenirii romane și a drepturilor depline ale cetății lui Constantin asupra acesteia. Toate sunt fapte ale primilor ani de domnie, reflectând un plan grandios urmărit cu minuție. La 533 Justinian considera că preparativele sunt gata și l-a trimis pe generalul Belizarie să recucerească Africa romană. Din nefericire, victoria asupra vandalilor a fost atât de facilă, încât reconquista părea un lucru ca și realizat. În 535 Justinian își alege un adversar mult mai greu, respectiv impunătorul regat ostrogot. Războiul avea să dureze 20 de ani și avea să stoarcă resursele imperiului. În 554 armata romană reocupă și colțul sud-estic al peninsulei Iberice, Mediterana reluându-și atributul de lac roman. Prețul a fost însă prea mare. La granițele asiatice pacea s-a ținut cu tribut, fără a putea fi evitate episoadele sângeroase, ca cel din 540, când Chosroes a devastat Siria și Armenia. În același an se produce o invazie majoră în Thracia și Illyria, teritorii care, apărate numai de limitanei[6], aveau să se transforme, încet, într-un deșert fortificat[7]. Forței armate Justinian îi răspunde cu serviciile

p. 234

unei diplomații abile dar care nu putea, ea însăși, decât să amâne dezastrul. Longobarzii, aduși în Pannonia ca aliat, devin piaza rea a politicii bizantine. Ei facilitează, în 567, instalarea avarilor la Dunărea de mijloc, ca stăpâni, și tot ei mătură, dintr-o lovitură, dominația bizantină din Italia, un an mai târziu. Dar Justinian nu a mai văzut aceasta...

Iustin al II-lea (565-578) nu a mai putut fi un făuritor de istorie, ci un modest administrator al dezastrelor. Cu mult curaj, de altminteri, Justin refuză plățile tradiționale către persani și avari, într-un acces de orgoliu spectaculos dar costisitor: bizantinii au avut de înfruntat, în același timp, doi adversari redutabili, și de apărat două teritorii cheie pentru supraviețuirea imperiului, Armenia și poarta strategică a Europei - Sirmium. Aceste războaie aveau să fie moștenite de coregenții și urmașii lui Iustin (Sofia din 573 și Tiberiu Constantin din 574, împărat între 578-582). Finalul de secol este neîndoielnic unul eroic; dar, ca și în tragediile clasice, eroii sunt împinși inexorabil spre pieire. Mauriciu (582-602) este o astfel de figură eroică, primul împărat care îmbracă armura pe câmpul de luptă, după moartea lui Valens, primul care, ajutat și de o soartă perversă, pune un pretendent pe tronul Persiei, primul care umilește avarii, prin generalul său Priscus. Totul avea să fie în zadar. Resursele imperiului erau complet epuizate. Situația intolerabilă în care se aflau provinciile europene avea să genereze acea revoltă fatală din 602.

Din acel moment, Imperiul roman este un spectator pasiv al propriei emacieri. Valul barbar din 614 avea să măture și ceea ce mai rămăsese din autoritatea imperială în Europa, slavii ajungând, împinși de victorie, până în insula Creta. În același timp armata lui Heraclius (610-641) înregistrează pierderi grele, Siria și Egiptul intrând sub autoritate persană (613-619). Punctul culminant, care avea să hotărască soarta a trei imperii, este marele asediu al Constantinopolelui (626). După acest moment, puterea avară începe un lent proces de descompunere, Imperiul Persan se prăbușește subit, stors de un război prea lung, iar imperiul grec medieval tocmai se năștea, pe ruinele imperiului roman, de la care nu mai moștenește decât numele. Reforma lui Heraclius modifică din temelii alcătuirea statală, noile theme fiind o amintire palidă a vechilor provincii. Noul sistem moștenea numai elemente ale vechiului regim, ca funcția economico-militară a limitanei-lor, renunțarea la separarea autorității militare și civile în provincie, elemente din organizarea questurii provinciilor navale (535) și a exarhatelor Ravennei (584) și Carthaginei (591), refugiați elenofoni din Thracia, Grecia continentală și Armenia. Modelele de criză ale predecesorilor devin soluții permanente pentru un imperiu ale cărui granițe se repliaseră între munții Anatoliei. Noile theme se numeau Armeniakon, Thracesion...O, tempora... Precum cu Dacia lui Traian, rămăsese doar numele.

Reforma lui Heraclius nu făcea decât să consemneze dispariția economiei monetare, legând soldații de pământ și nu de soldă. Aceea era dimineața mohorâtă a Evului Mediu.

MAI DEPARTE, § 17.2.

[1] Textul acestei prezentări folosește în general informația din OSTROGORSKY 1969.

[2] Theoph. Conf., a. 5966.

[3] Adică 102 tone de aur (BARNEA A 1991, p. 171).

[4] BARNEA A. 1991, p. 171. În cazul Dinogetiei și Histriei refacerea a fost una de ample dimensiuni (BARNEA I. 1971, p. 346).

[5] OBERLÄNDER 2000, p. 102.

[6] Subțierea trupelor de la Dunăre nu este numai un proces deductibil prin judecata istorică generală, ci a fost surprins arheologic. Astfel, la Dinogetia, într-o perioadă imediat posterioară fazelor constructive datate în vremea lui Anastasius, sunt blocate poarta de vest a cetății, cât și accesul la câteva turnuri, fapt explicat prin reducerea drastică a garnizoanei (BARNEA I. 1971, p. 347).

[7] La limită, răul deja se produsese de ceva vreme. Villae-le rustice dispăruseră, în teritoriile proxime Dunării de jos, încă de la începutul secolului al V-lea (datorită hunilor, desigur). Economic, ele au fost înlocuite de fortificațiile fără statut urban, precum Golemanovo Kale sau Sadovsko Kale, ori pur și simplu sate fortificate, tot în zona râului Vit, precum Dragana sau Piprakale (SÂMPETRU 1994, p. 99-101). Dar tocmai aceste mici fortificații au fost cele care au căzut pradă numeroaselor invazii ale secolului VI. O parte din sarcina supraviețuirii o preiau, în ultimul secol de civilizație romană târzie, chiar municipiile de pe limes-ul interior, ca Tropaeum și Ibida (sau cetăți mari fără statut de municipiu, ca Ulmetum), unde densitatea instrumentarului agricol este remarcabilă (idem, p. 113-115)