Aspectul Străulești

7. MUNTENIA CENTRALĂ (BAZINUL INFERIOR AL DÂMBOVIȚEI)

7.3. Aspectul cultural Străulești

[continuare§]

[p. 118]

Dintr-un grup de situri aflate la nordul Bucureștiului actual, mai exact la marginea sa, începem cu unul vehiculat în general sub numele de Străulești-Măicănești[49] (sau doar Străulești), la est de podul Străulești, pe dreapta Colentinei, în cartierul Bucureștii Noi. Așezarea de secol VI suprapune aproape perfect o așezare de secol IV[50], fapt important în realocarea unor piese sau complexe. Raportul amintește 9 bordeie puțin adâncite, de formă rectangulară dar nu foarte regulată, cu dimensiuni între 3 x 2,5 și 4 x 3,5 m, cu cuptoare în colț cruțat (unele construite parțial în afara perimetrului, respectiv 4; un caz cu două cuptoare, din care al doilea rotund, scobit în perete) și nu mai puțin de 5 cuptoare în aer liber; aceste cuptoare sunt neobișnuit de multe iar datarea loc în secolul VI este total incertă (doar unul se află în perimetrul ocupat de locuințe, patru nu au avut nici un fel de inventar iar al cincelea

[p. 119]

doar patru fragmente modelate manual, care ar putea fi la fel de bine din sec. IV[51]). Ar mai fi de adăugat existența unei tave mari (pentru uscat cerealele), absența gropilor menajere și a depunerii antropice pe nivel, lipsa unor refaceri care să indice o așezare mai îndelungată și probabila părăsire în ordine a așezării, care posedă un inventar restrâns.

În așezare au fost găsite, pe nivel (pe cel de secol IV, practic!), două monede de la Justinian, respectiv un hemifollis din 538 și un follis nedatat, cu circulație până în 565, nu atât de uzate cât spune autoarea[52]. Cele două monede ar data așezarea cel mai devreme la jumătatea secolului și cel mai târziu în deceniile 7-8. Împrejurarea este interesantă nu numai prin extrema raritate a pieselor numismatice găsite prin săpătură arheologică, pentru această epocă (dar, din nefericire, nici una cu un context clar), dar și prin factura inventarului arheologic; la Străulești-Măicănești cele două specii tehnice majore, ceramica lucrată la roată și cea modelată manual, se află la relativă paritate. Dacă se acceptă datarea după monede[53], toate siturile bucureștene importante s-ar data, prin consecințe, în ultimul sfert al secolului al VI-lea sau mai târziu (acest mai târziu e greu acceptabil), rămânând sub semnul întrebării ce s-a întâmplat în centrul Câmpiei Muntene în prima jumătate a secolului al VI-lea (ca să nu mai vorbim de sec. V...). Ipoteza că monedele datează direct așezarea este de reținut, însă personal cred că sunt pierdute după încetarea funcționării locuințelor.

Ceramica așezării se bucură de lungi descrieri[54] dar de o ilustrare dezamăgitoare, numai cu fotografii (reproduse așa cum se întâmpla...). Cunoaștem numai 7 forme întregi, care se împart, cu ochiul liber, în următoarele categorii: ceramică lucrată cu roata, cu morfologie post-romană generică[55]; ceramică lucrată cu mâna, cu (a) forme înalte, de tradiție dacică[56], sau care (b) imită formele lucrate la roată[57] și (c) un tip cu morfologie primitivă, cu înălțime superioară foarte mică, precum ceramica slavă, însă cu margine modulată puternic și cu un picior masiv, cu talpă înaltă, cu execuție foarte neîndemânatică și profil interior ogival (practic fără analogii)[58]. Ar mai fi de adăugat câteva lucruri, atât cât permite ilustrația. Decorația ceramicii lucrate la roată este în general sobră, simplă și liniară[59]. În două cazuri decorul în val este realizat cu un vârf simplu, ceea ce amintește ceramica sud-dunăreană, iar pe unul din aceste exemplare se văd caneluri toate elemente care sugerează perioada de început a culturii Ipotești-Cândești. Roata folosită este una rapidă, iar pasta este cea obișnuită, cu mult nisip, chiar cu pietriș mare[60], iar cioburile pisate se găsesc ocazional la ambele specii tehnice[61]. Despre ceramica lucrată cu mâna se poate spune că este uneori decorată, fie cu val, fie cu o cruce între două X-uri[62]. Există și o oală cu toartă (ca pe toate marile situri, cel puțin un exemplar), există și tipsii (neilustrate), dar și o ciudățenie numită vas-fructieră cu piciorul concav[63] (tot fără ilustrație).

[p. 120]

O caracteristică a sitului sunt vasele mari de provizii specifice siturilor timpurii, cu resurse mai mari. Fără a uita de riscul confuziilor cu vasele de provizii ale așezării de sec. IV, să notăm că și aici avem o locuință B.15 care pare să concentreze resursele comunității; în acest complex s-au găsit rămășițe de la trei exemplare, estimate la 100 de litri[64], cât și o amforă[65]. Este regretabil că nu cunoaștem dimensiunile reale ale vaselor întregibile, de la care am fi obținut un criteriu indirect de datare.

Situația sitului de la Străulești-Măicănești este dintre cele mai complicate. Monedele găsite pe suprafața așezării recomandă o datare care intră, mai mult sau mai puțin, în a doua jumătate a sec. VI, dar toate celelalte indicii care le oferă inventarul sugerează o etapă mai de început a culturii Ipotești-Cândești. Iată o dilemă din care nu vom scăpa ușor!

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

aspectul Străulești, comentariu la:

- Cățelu Nou

- Străulești-Lunca

- concluzii

MAI DEPARTE Alte așezări bucureștene

§ Această parte nu constituie, în original, un subcapitol distinct; § 7.3., având dimensiuni mari, a fost împărțit, pentru ca fișierele să se deschidă mai ușor.

[49] CONSTANTINIU 1965 b.

[50] CONSTANTINIU 1965 a; autoarea sugerează o datare mai târzie, eventual și în secolul V, pe baza unor pretinse analogii cu o fibulă (nepublicată) de la Nichiteni (p. 155), dar o serie de fapte se opun: prezența unei fructiere lucrate de mână (care dispare din sec. III) și a unei cățui (nu se cunosc exemplare mai târzii de sec. IV), absența surselor de foc din locuințe; ponderea relativ mare a ceramicii lucrate cu mâna (cca. 30%) presupune o datarea mai timpurie (la începutul secolului IV) și nu mai târzie (DIACONU G. 1977).

[51] Alocarea acestor complexe secolului al IV-lea are sens, fiindcă locuințele nu aveau cuptor la interior.

[52] Piesele se pot citi chiar într-o fotografie prost reprodusă, v. CONSTANTINIU 1965 b, p. 189, fig. 93. Cele două monede se pot totuși data (OBERLÄNDER 2000, p. 209), din 539, respectiv 545.

[53] În mod absolut bizar, la finalul raportului (CONSTANTINIU 1965 b, p. 189) autoarea datează așezarea larg, în secolul VII, poate chiar la începutul sec. VIII (!).

[54] CONSTANTINIU 1965 b, p. 183-187.

[55] CONSTANTINIU 1965 b, fig. 83/1, 2, cu înălțimea ceva mai mare decât diametrul median, care se află aproape la jumătatea înălțimii, cu proporții asemănătoare între diametrul la gât și la bază, cu margine bine modulată, cu decor striat pe jumătatea superioară)

[56] CONSTANTINIU 1965 b, fig. 85/1-3.

[57] CONSTANTINIU 1965 b, fig. 85/4.

[58] CONSTANTINIU 1965 b, fig. 89. Recipientul a fost exceptat, din neatenție, din seria morfologică a Câmpiei Române (discutată în special la capitolul 10), fapt fără consecințe fiindcă, repet, vasul nu are nici un fel de analogii. Factura de unicat mă face să-l suspectez că aparține altui orizont cronologic (sec. IV?) sau chiar cultural (sarmați?). Piese la fel de grosolane se cunosc pentru secolul al IV-lea (de ex. la Giulești-Sârbi LEAHU 1963, fig. 58/1)

[59] Cu excepția fig. 87/2, tip pe care l-am întâlnit însă și în contexte foarte timpurii, cu este cel de la Copăceanca.

[60] Vizibil și pe fotografii, de ex. fig. 83/2, 4, 84/ 1-8.

[61] CONSTANTINIU 1965 b, p. 182; în special la cea de tip arhaic.

[62] Trebuie să credem raportorul pe cuvânt, fiindcă în ilustrație (fig. 85/2) nu se vede nimic.

[63] CONSTANTINIU 1965 b, p. 183.

[64] Probabil exagerat, CONSTANTINIU 1965 b, p. 185; unul, întregit de jumătate, este ilustrat la fig. 90 (v. vol. III, pl. LXXIII/146).

[65] Respectiv fragmente semnificative din jumătatea superioară (fig. 83/5); atât cât se poate face o analogie după o poză nefericită, tipul cel mai apropiat (OPAIȚ 1996, p. 92-94, fig. 35/3) este de la Telița Valea Morilor, un tip la rândul său fără analogii și cu datare discutabilă, oricum prin secolul IV (BAUMANN 1995); tipul cel mai asemănător la Capidava (OPRIȘ 2000, cat. 9-15, tipCartage LR 1; asemănarea este însă foarte aproximativă), databilă deci în contextul lotului din corpul de gardă, la 559). Nu am găsi analogii la Iatrus. A se observa însă asemănarea din preajma identității cu fragmentul de amforă descoperit în așezarea de secol IV (CONSTANTINIU 1965 a, fig. 74/3, din B.23); înclin să cred că și fragmentul discutat aparține tot secolului al IV-lea, fiind pur și simplu rătăcit în complexul de sec. VI.