Fabricația

CAPITOLUL 3: Prelucrări alfa-numerice

(continuare)

p. 45

3.7. Descrierea fabricației

Fabricația este o noțiune angajată de arheologia occidentală pentru a defini totalitatea informațiilor despre felul în care obiectul a fost făcut. Nu este în discuție o istorie a operațiunilor tehnologice, care rămâne prezumtivă, ci de descrierea elementelor observabile pe fragmentul ceramic, descriere care poate conduce la reconstituirea lanțului tehnologic. Tehnologia este un fapt fundamental în constituția unei civilizații (dar secundar în constituția unei culturi, aș adăuga repede, cu promisiunea că voi reveni). Tipul de roată a olarului care se folosește, sau din contră, modelarea manuală, în variantele sale arhaice, cât și tipul de cuptor de ars ceramică, sunt toate elemente indirecte, dar convingătoare, asupra nivelului economic, a specializării sociale, a dinamicii comerciale. Compoziția pastei ceramice are relevanță asupra tradițiilor tehnologice (indicând, probabil, un tip de civilizație) sau cel puțin așa se crede de multe decenii dar cu certitudine are legătură cu proprietățile ingredienților și cu funcționalitatea vaselor ceramice[10]. Iată cât de multe lucruri se pot spune în legătură cu fabricația, fie și într-o enumerare rezumativă. Domeniul este o realizare postbelică, în legătură cu ascensiunea școlilor de istorie economică din occident. Este și motivul pentru care progresul în materie, în arheologia românească, este aproape nul.

Datorez multe dintre ideile acestui capitol unui manual de ceramistică a Universității Cambridge. Secțiunile consistente despre fabricație ale acestei cărți[11] sunt construite pe o solidă experiență, de mai multe decenii de practică în fișarea și interpretarea fabricației. Cartea este însă o raritate în România, fiind aproape inutil a face trimiteri la text, motiv pentru care preiau aici o parte a sistemului, într-o variantă simplificată, considerată minimală.

Înainte de a încheia această introducere, trebuie să comunic cititorului român că are acces, totuși, la o parte din textul și ilustrația manualului britanic, într-o producție francofonă a unui coleg român[12], în care va găsi referiri substanțiale la fabricația pastei, tehnici de modelare și cuptoare de ars ceramică. Având în vedere specializarea traducătorului, din lucrare lipsește exact partea care ne interesează, respectiv prelucrarea arheologică.

Tot la capitolul contribuție românească subliniez utilitatea lucrării lui Andrei Opaiț, atât în partea teoretică, cât și în cea practică, referitoare la ceramica romană târzie din Scythia Minor[13]. Spațiul dedicat fabricației în această lucrare recentă - scrisă de un autor cu stagiu peste hotare, nu întâmplător - mă face să cred că, poate, a venit vremea ca arheologia românească să privească problema cu seriozitate. De subliniat, de asemeni, că dacă partea teoretică a lucrării lui Andrei Opaiț este interesantă și destul de detaliată, partea de aplicație practică - descrierile fabricației în catalogul tipologic - este mult mai subțire, fiind bazată aproape exclusiv pe observațiile proprii. Din același motiv propria mea lucrare va avea de suferit. Deocamdată lipsește chiar informația. Rămâne de sperat că publicarea unui sistem de prelucrare a fabricației va oferi temerarilor o metodă - bună-rea - cu care să înceapă.

Toate considerațiile de mai jos fac trimitere la Anexe, secțiunea 1, listele L (de la L.1. la L.8., p. 27-29). Acestea condensează, în numai două pagini și jumătate, minimul de date de care arheologul are nevoie pentru o evidență sistematică a chestiunilor legate de fabricație. În alcătuirea criteriilor de clasificare s-a ținut cont de niște principii, pe care personal le consider mai importante decât clasificările însăși (fiindcă se pot face oricâte clasificări, dar acestea vor trebui să facă apel la aceleași pricipii, dacă vor să fie utile):

- a) clasificarea va folosi cel mai mic număr posibil de termeni (inflația de termeni este cel mai mare adversar al studiului statistic);

- b) se face distincția dintre seriile deschise (ex. culorile pastei), care sunt amendabile cu noi termeni, și scalele de apreciere (care au formă fixă, în cinci trepte), care au structură logică imuabilă (criteriile de încadrare în una din cele 5 trepte sunt însă elastice)

- c) clasificarea trebuie să se refere la tot spectrul de situații posibile, inclusiv cele foarte rar întâlnite

p. 46

- d) clasificarea trebuie să fie ușor de operat în condițiile obișnuite de depozit (laborator de restaurare)

- e) clasificările trebuie să opereze cât mai aproape de experiența cotidiană și să uziteze, în descriere, de termenii cei mai aproape de datele intuiției.

Lista L.1., referitoare la descrierea culorilor pastei este limitată la strictul necesar, arătându-se unele echivalențe (contra-recomandate), marcate cu semnul egal. În alte cazuri se sugerează folosirea unui termen doar pentru precizarea unei nuanțe (ex. negricios, într-o construcție de genul roșcat-negricios; altfel, de preferat cenușiu închis). Personal nu agreez folosirea unor nuanțe "rafinate", care lasă loc la interpretări sau neclarități. De altfel, ceramiștii cu experiență știu că esențială este culoarea și nu nuanța.

Am să detaliez puțin chestiunea. Cunosc arheologi care recomandă utilizarea unor cataloage cu mii de culori și nuanțe, cataloage emise de mari firme, pentru uz industrial și comercial, în care am putea găsi, efectiv, orice nuanță dorim, fiecare având un nume prestabilit, folosit ca standard în toată lumea. Probleme sunt însă de mai multe naturi. Unul ar fi lingvistic: nu vom mai spune un ciob roșu, ci un ciob purple; e ridicol! În al doilea rând: cine ține minte sute de nume, asociate mental, corect, cu sute de nuanțe (ca să nu repet mii de nuanțe); ce facem, umblăm cu ceaslovul după noi? În al treilea rând: cine stabilește care este cel mai bun catalog? Și chiar dacă, prin miracol, acest lucru s-ar întâmpla, de unde facem rost de câteva sute de exemplare, pentru toși practicanții acestei meserii? Iar dacă apare un catalog mai bun, peste doi ani, ce facem? Schimbăm nomenclatorul? În al patrulea rând: nuanțele de culori variază, la nivelul percepției, funcție de culoarea și intensitatea luminii; ceea ce pare brown într-o lumină, poate să pară walnut în altă lumină. Ce facem? Dotăm pe toată lumea cu aceeași veioză, cu același bec de (musai!) 80 de wați?... Exact aceleași întâmpinări se pot face cataloagelor de culori existente în orice soft de prelucrare grafică (CorelDraw, de exemplu), fiindcă plăcile grafice vor fi fatalmente diferite, setările diferite, calitatea monitorului diferită.

Acestea sunt o parte din motivele pentru care, în acest domeniu atât de labil, recomand recursul la cele șapte culori de-acasă. Motivele sunt însă mult mai multe. De exemplu: toată lumea știe că practic nici un fragment ceramic mai mare de 10 cm2 nu are aceeași nuanță pe toată suprafața. Care dintre nuanțe le vom calibra cu catalogul? Cum putem știi exact ce este culoare originară și ce este alterare termică de întrebuințare? Cine poate preciza ce alterări chimice a suferit fragmentul ceramic în secolele cât a stat în pământ? Cine poate analiza caracteristicile specifice, chimice, ale solului fiecărui sit și, mai rău, al fiecărui context?

Lăsând în spate aceste note polemice (cred, necesare), să menționez și aici că este preferabil ca culorile să fie citite pe spărtura proaspătă, ceea ce înseamnă că în arsenalul ceramistului ar trebui să găsim un mic clește. Nu va fi necesar să fărâmăm fiecare ciob în parte. Analiza fabricației poate decurge foarte simplu, dacă începem cu începutul. Massa totală de fragmente de analizat se așează pe o tăblie mare, apoi se împarte pe grupe, funcție de aspectul aparent. De exemplu, ele se împart în roșii, brune, cenușii, etc. Din fiecare, apoi, se aleg câteva fragmente, care vor fi cercetate în detaliu, pentru a ne convinge că ele alcătuiesc o singură grupă (eventual cu variante). Contra-recomand lucrul cu multe variante, pe distincții la limita percepției.

Lista a doua (L.2.) se referă la duritatea fragmentului ceramic, pe o scală de apreciere de la 1 (foarte rău, aici friabil) la 5 (foarte bun, aici duritate mare). Această proprietate a ceramicii, amintită întâmplător, ici-colo, prin rapoartele arheologice, este totuși caracterizantă și portretizează o cultură tehnică sau alta. Duritatea are legătură nu numai cu compoziția și omogenitatea pastei, dar și cu arderea, deci cu tipul de cuptor; tipul cuptorului este corelabil unui anumit nivel de organizare meșteșugărească, aflată în dependență, la rându-i, de tot contextul politic și economic. Culturile materiale se definesc nu numai după formele specifice ale obiectelor, ci și după calitatea materialelor folosite.

Rugozitatea (L.3.) este un termen complementar frecvenței și mărimii incluziilor, motiv pentru care ar putea fi eludat, fiind însă un factor elementar de percepere intuitivă a obiectului (arheologul studiază cioburile mai mult cu degetele decât cu ochii, nu-i așa?)

Textura (L.4.) este tot în relație cu calitatea pastei și a arderii și este unul dintre termenii descriptivi avansați; ea este însă consubstanțială altor factori (incluzii, duritate), ceea ce ar face posibilă eliminarea ei din fișa de observație.

Natura incluziilor (L.5.) este o listă deschisă, conținând elementele cele mai obișnuite. De menționat că de multe ori incluziile nu sunt degresanți (cum sunt numite curent incluziile), fiindcă nu sunt adăugate,

p. 47

intenționat, pentru a obține o anumită compoziție, ci aparțin chiar lutului ales pentru modelarea oalelor și preparării superficiale a pastei[14]. Distincția dintre impuritățile lutului și degresanți nu se poate face decât pornind de la analiza lutului din situl cercetat, fie și empirică. Pentru a exemplifica, prezența firelor de mica în pasta ceramică nu se datorează intenției de a adăuga ceva sclipici, ci conținutului de mica din luturile din împrejurimi. Cu excepția produselor de lux (atât de rare în perioada studiată), este greu de crezut că pentru producția de serie se aducea lut de la distanțe mai mari de 100 de m.

De menționat că incluziile reactive în mediu acid (semnalate cu *) sunt în general sensibile și la temperaturi mari, în special elementele vegetale (rare în perioada studiată) și calcarul. Arderile la temperaturi mari lasă doar urmele existenței calcarului în pastă, prin aspectul cu ciupituri, similar vărsatului de vânt; situația ar trebui marcată distinct (de ex. N4), pentru că dispariția calcarului indică temperaturi mai mari de coacere, deci o tehnologie mai bună.

Există riscul unor confuzii între unele incluzii cu aspect aparent asemănător. Pentru evitarea acestor confuzii sunt menționate unele proprietăți particulare ale materialelor. De exemplu, aspectul aparent al cioburilor pisate mărunt și oxizii de fier este asemenea; oxizii însă au proprietăți magnetice (incluzia se îndepărtează din massa pastei, pentru testare).

Mărimea incluziilor (L.6.) este o scală de apreciere. O riglă gradată, de plastic, va fi suficientă scopului urmărit. Se recomandă să nu se facă încadrări după mărimile accidentale observate în pastă, ci după aspectul general. Concret, prezența unei pietricele mai mari de 6 mm. nu va produce clasificarea M1, dacă celelalte incluzii vizibile sunt mai mici de 2 mm. (= M3). Astfel de anomalii pot fi însă semnalate în paranteză, de forma M3(1). Figura 24 (de la Planșa VIII) face o aproximare a mărimii incluziilor, funcție de calitatea sortării (de care mărimea incluziilor depinde direct).

Frecvența incluziilor (L.7.) necesită mai mult decât o riglă, necesită un model, ca cel de la figura 23 (Planșa VIII), în care sunt confruntate mărimi și frecvențe diverse ale incluziilor.

Metoda completă[15] presupune menționarea naturii, mărimii și frecvenței incluziilor pentru fiecare element în parte (de exemplu, pentru nisip și oxid de fier). Există desigur (în varianta completă) tabele specializate pentru înregistrarea acestei situații. În același exemplu ipotetic, pasta poate conține nisip (N7), cu "bobul de mărime mijlocie" (M3), în cantitate relativ mare (F2), dar și oxid de fier (N6), vizibil fără efort (adică mare - M2), dar cu frecvență mică (F4). Nu are rost să ne imaginăm că cineva va lucra curând, în România, cu asemenea acribie și cu asemenea consumuri. În primul rând - consum material, fiindcă este necesară o fișă pentru fiecare fragment ceramic; în al doilea rând - un consum de timp pe care și-l permit doar firile flegmatice, atât de rare între latini.

Propun totuși celor dornici de a încerca o metodă ceva mai exactă, ca în rubrica de tabel consacrată naturii incluziilor, acestea să fie enumerate în ordinea frecvenței (pentru exemplul anterior: N7, 6), să fie apoi apreciată, în câmpul următor, mărimea medie a incluziilor (recomandare făcută și de arheologii britanici), iar frecvența incluziilor să fie apreciată pe ansamblu, comparată cu massa argilei.

Asistența unui specialist, cel puțin la început, ar fi utilă. Sedimentologii nu sunt însă de găsit în orice instituție. Rămâne să facem observații atente pe șantier, să studiem argila locală, să luăm probe și să credem în noroc[16]. În cel mai rău caz, nu putem decât să facem abstracție de acest "detaliu", și să procedăm la observația empirică - mama învățăturii - în așteptarea zilei când vom cunoaște un sedimentolog.

Oricum, și așa, timpul cerut pentru observarea atentă a spărturii (proaspete!) a fiecărui ciob presupune un consum de timp prea mare, fiindcă îndatoririle unui arheolog (ce să mai vorbim de muzeografi...) nu se reduc la fișarea materialului ceramic de pe un șantier. Soluția pe care o recomand se apropie foarte mult de arheologia tradițională: studiul macroscopic (= cu ochiul liber, eventual lupă) al massei ceramice și clasificarea, de la început, a tipurilor de fabricație existente într-un sit și codificarea lor. Un tip de fabricație conține toate fragmentele ceramice cu o aparență asemănătoare (respectiv o pastă - culoare, duritate, rugozitate, textură, incluzii -, tratare a suprafeței și o ardere asemănătoare, la care se pot adăuga, opțional, o tehnică de olar și decorul asemănătoare). Diferența față de arheologia tradițională ar face-o clasificarea fiecărui ciob în parte și putința unei prelucrări statistice reale. Pe un șantier de epoca migrațiilor tipurile de fabricație identificabile nu trec probabil de zece (dar ar putea fi mai puține). Notând aceste tipuri simplu (1; 2; 3 etc.) putem completa fișele individuale într-o manieră compactă, în timp util și fără detalii specioase. Analiza petrografică este scumpă, dar aplicată numai pe - să spunem - zece cioburi caracteristice, ar fi o cheltuială suportabilă și fezabilă.

Analizele petrografice sunt foarte moderne și utile și este bine să avem măcar relații de curtoazie cu domeniul. Procedeul presupune sacrificarea unor ciobulețe foarte tipice, care sunt impregnate cu o rășină și tăiate în secțiuni extrem de fine (până la 0,03 mm!). Supuse unei surse de lumină polarizată, mineralele existente afectează (colorează) lumina în diferite feluri, fiind astfel identificate[17]. Avantajele unei asemenea analize ar fi covârșitoare, cu niște condiții, însă: ar trebui să existe hărți geologice impecabile, pentru straturile superficiale; ar trebui să existe expertize numeroase, pe alte situri, spre a putea compara situațiile; ar trebui lucrat și pe mai multe probe de sol din zona sitului; ar trebui bani; ar trebui o politică instituțională. Ca și alte metode moderne foarte spectaculoase și utile, ca arheomagnetismul sau termoluminiscența (care ar putea soluționa în mare măsură problemele cronologice sau le-ar putea înscrie în alte limite), petrografia dă rezultate numai în sistem, nu prin inițiative izolate.

În fine, autorii britanici folosesc unele criterii de descriere a pastei pe care noi le vom aminti doar. Unul ar fi criteriul de rotunjime a incluziunilor, clasificat în patru trepte (unghiular, cvasi-unghiular, cvasi-rotund/ globular, rotund), necesar reconstituirii istoriei geologice și tehnologice a incluziilor. Un alt criteriu ar fi calitatea sortării (fig. 24), pe care personal îl consider o pedanterie, fiind direct proporțional cu mărimea incluziilor: cu cât incluziile sunt mai mici, cu atât sortarea este mai bună, și vice-versa.

Un ultim punct în prelucrarea fabricației este aspectul suprafeței (L.8. la Anexe), care poate purta urme de degete (în legătură cu tehnica modelării), de spatulă, de roată (interesează în special cele de pe fața vasului, care pot avea și un soi de intenție decorativă). Suprafața poate purta urme de lustruire sau de barbotină, care trebuie menționate. Unele dintre codurile propuse la L.8. pot suporta detalieri; de exemplu, ar fi interesant de știut culoarea barbotinei sau zona unde urmele roții se văd mai pregnant.

Pentru înregistrarea caracteristicilor fabricației există mai multe strategii posibile [vezi fișierul următor]:

ÎNAPOI LA SUMAR VOLUMUL I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE, § 3.8. (decorul)

[10] OPAIȚ 1996, p. 19.

[11] ORTON & 1993, p. 67-75, 113-151.

[12] I. Godea - La Céramique, Timișoara 1995.

[13] OPAIȚ 1996.

[14] TROHANI 1999, p. 24-26.

[15] ORTON & 1993, p. 233.

[16] Pe șantierul de salvare Vadu Anei (1991-1993) am observat că mai toate fragmentele ceramice, indiferent de epocă (din neolitic la ev mediu), conțineau mică, în proporții sensibil egale; acest element era conținut de argila locală. Identificarea "importurilor" a devenit astfel facilă (prin chiar absența firelor de mica).

[17] ORTON & 1993, p 140-144.