REZUMAT secțiunea III

REZUMAT

(continuare)

Secțiunea a III-a studiază siturile culturii Ipotești-Cândești, în cinci capitole, pe cinci areale geografice distincte: Muntenia de vest, Muntenia centrală, arealele marginale din Muntenia, Oltenia și sudul Transilvaniei (având de răspuns la întrebarea dacă ultimele două areale sunt constitutive culturii studiate). Expunerea se fac sit de sit, având anvergură proporțională calității cercetării obiectului și a publicării. Nu s-a intenționat o dezbatere exhaustivă, ci numai a elementelor care pot contribui, nemijlocit și imediat, la formularea unei judecăți cronologice și culturale.

Capitolul 6 tratează principalele așezări din vestul Munteniei. Situl eponim de la Ipotești (ROMAN & 1978) a fost cercetat în regim de avarie, rezultând două complexe și jumătate, fără piese întregibile. Importanța acordată așezării în anii 60 și ulterior este cu totul disproporționată. Datarea timpurie rămâne acceptabilă doar fiindcă elementele de adjudecare sunt foarte puține, dar, oricum, nu în faza cea mai timpurie a culturii. Principalele caracteristici sunt o pastă ceramică excesiv de nisipoasă, arsă oxidant însă cu tente cenușii, de dimensiuni relativ mari, cu o predominare masivă a ceramicii de atelier (peste 90%). Decorul nu apare sistematic, este rarefiat și simplu. Această descriere se potrivește dar nu în detalii cu alte orizonturi timpurii, cu mențiunea contradicției majore a absenței tăvițelor slave (prezente masiv în situri la vest și la est, pentru același orizont cronologic; p. 103).

Grupajul de așezări de la Dulceanca reprezintă cea mai importantă secvență cronologică din vestul Munteniei, pentru secolul al VI-lea, favorizând înserieri susceptibile de a deconspira principalele tendințe de evoluție a instrumentarului ceramic. Cele trei așezări, poziționate geografic într-un perimetru de numai câțiva km., par a fi habitatul aceleiași comunități, fără semnificative influențe externe. Analizele statistice pe inventar au sugerat existența a două episoade de locuire pentru Dulceanca I (FERCHE 1974), respectiv locuințele de suprafață (Dulceanca I a) și bordeiele (Dulceanca I b). Locuințele semi-îngropate din acest areal sunt însă, în general, puțin adânci. Fără excepție, așezările din Câmpia Română, la această epocă, au funcționat pentru perioade de timp foarte limitate (probabil sub 5 ani), fapt evidențiat de absența depunerii antropice continue și de absența cvasi-generalizată a gropilor de provizii/ deșeuri. Excepțiile sunt puține, iar un exemplu este Dulceanca IV (cu 5 gropi; FERCHE 1992); ocazional aceste gropi sunt de găsit în interiorul unei locuințe, fiind interpretate ca gropi de provizii, semnificând elemente de organizare socială (este locuința distribuitorului). Se propune o schemă cronologică Dulceanca IV II I a I b, între deceniile 2-3 și 6-7 a veacului al VI-lea. Argumentele acestei ordonări se găsesc în compararea mai multor serii de fapte, a căror sens istoric se expune, pe scurt, prin diminuarea numărului de tăvițe, scăderea dimensiunilor medii a vaselor, aglomerarea decorului (la ceramica lucrată la roată), emacierea importurilor, descreșterea resurselor de hrană, ordonarea seriilor morfologice, sărăcirea expresiei morfo-funcționale (borcanul capătă cvasi-exclusivitate; v. p 104-108).

Sunt expuse, pe scurt, situațiile unor situri cercetate superficial, cum sunt cele de la Olteni, Sfințești, Copăceanca, Lăceni, importante pentru înțelegerea orizonturilor timpurii ale culturii. Se formulează ipoteza existenței unor așezări mobile pentru prima jumătate a sec. V (Copăceanca-Vârcan), cât și ipoteza că primele așezări stabile sunt cele improvizate, cu colibe la suprafață, în luncă (Copăceanca-Cotu lui Pantilie, Lăceni, Olteni), ca un aspect de tranziție de la șălașurile temporare la așezările cvasi-sedentare (p. 108-110).

Capitolul 7 tratează cele mai importante așezări din perimetrul orașului București. Cele mai importante, prin calitatea inventarelor și prin calitatea publicării, sunt siturile de la Ciurel și Soldat Ghivan. Cel puțin alte două, Străulești și Cățelu Nou, pot face obiectul unor comentarii folositoare.

Pentru Ciurel, studiul statistic nu a putut pune în evidență diferențe care să ateste o diferență cronologică în grupul sudic de bordeie (două complexe, B1A și B2A) și cel nordic (8 complexe), așa cum s-a presupus (FERCHE 1979). Studiul distribuției grupelor morfologice a condus la concluzia că într-adevăr există cel puțin două episoade de locuire, comandate de câte unul din bordeiele sudice; poziția excentrică a acestora, coroborată inventarului superior al acestor locuințe, conduce la concluzia că ele aparțineau conducătorilor comunității (p. 113-114). Este primul caz în care, la acest nivel istoric, este surprinsă o desprindere socială exprimată teritorial. Despre Ciurel s-a presupus chiar a reprezenta o cultură arheologică, exprimând sinteza etno-culturală slavo-română. Nimic mai fals! Morfologia ceramicii de la Ciurel nu are nimic în comun cu morfologia slavă (v. anexe tehnice, graficul de la p. 224). Singurul lucru adevărat este că așezarea are particularități care o detașează din grupul așezărilor din bazinul inferior al Dâmboviței. Dimensiunile relativ mici ale recipientelor recomandă o datare târzie, în al treilea sfert al secolului al VI-lea, fără a atinge finalul veacului.

Așezarea de la Soldat Ghivan (FERCHE & 1981) prezintă un singur episod de locuire, în termeni esențiali (cel puțin o sub-fază este certă). Situl a fost datat, datorită unei fibule digitate, în a doua jumătate a sec. al VI-lea. Dimensiunile mai mari ale recipientelor (comparativ cu Ciurel), cât și factura morfologică mai îngrijită, recomandă coborârea datării atât de mult cât este posibil, respectiv la jumătatea veacului al VI-lea (115-116).

Așezarea de la Cățelu Nou a fost raportată ca având nivel arheologic (LEAHU 1965), ceea ce era de natură să intrige, cu atât mai mult cu cât materialul ceramic vădea o structură și o natură destul de primitivă. O analiză mai atentă a condus la concluzia că stratul arheologic cu pricina aparținea unei așezări anterioare, neidentificate la săpătură (Chilia-Militari?), împreună cu cel puțin trei dintre locuințele raportate pentru secolul al VI-lea (p. . Chiar și așa, cu foarte puținul rămas din puținul de la început, așezarea de la Cățelu Nou este interesantă. Ceramica lucrată cu mâna, din ambele orizonturi cronologice (sec. III? și VI) au caracteristici comune, legate de o înălțime neobișnuit de mare, ilustrând existența în zonă a unei populații de sorginte carpică. Dacă faptele de la Cățelu Nou sunt în sine prea confuze pentru a trage concluzii, reapariția acestui facies în ambele așezări de la Străulești a dus la formularea conceptului de aspect cultural Străulești, definind o societate de sorginte carpică, slab romanizată (p. 121). Dintre cele două situri vecine, cel de la Lunca pare cel mai vechi, atât datorită plasării sale în lunca Colentinei, datorită unui raport mai favorabil de tehnici de modelare (aproximativ jumătate din ceramică este lucrată la roată, v. p. 121), cât și a unei diversități funcționale mai evidente (pe cât este posibil de concluzionat dintr-un raport confuz, v. CONSTANTINIU 1963). Așezarea de la Măicănești (CONSTANTINIU 1965 a), de pe terasa Colentinei, se bucură și de două monede din epoca lui Justinian (539 și 545), găsite însă pe nivel (adică pe cel de secol IV!). Dacă datarea cu monedă poate fi împinsă în a doua jumătate a sec. al VI-lea, analiza ceramicii nu recomandă trecerea dincolo de jumătatea secolului. Existența mai multor vase de provizii nu recomandă o datare târzie, tendința generală fiind aceea ca, datorită războaielor frecvente, resursele comunităților să scadă. Nu exclud ca monedele să fi fost pierdute după părăsirea așezării (p. 119).

Numeroase alte situri din București (în special din nord) au elemente foarte interesante, însă felul în care au fost publicate le face aproape de neutilizat. În punctul Băneasa-La Stejar (CONSTANTINIU 1965) a fost cercetată o altă așezare pluri-stratigrafică (probabil minim trei episoade de locuire), cu vase mari, de provizii, dar cu un aspect morfologic mai puțin înalt, diferențiindu-se deci de aspectul Străulești, în ciuda distanței mici (p. 123). Din așezarea de la Militari-Câmpul lui Boja avem două fibule romano-bizantine, sugerând nu numai o datare mai timpurie, dar și relații privilegiate cu Imperiul. Știm însă cu totul vreo două vase ceramice, așa încât nu avem o discuție. Este de sperat că așezarea de secol VI va fi publicată, fiindcă reprezintă pandantul teritorial al așezării de la Ciurel. În fine, Lunca-Bârzești pare a fi singurul sit pe care se constată nivele de locuire cu predominarea netă a ceramicii lucrate la roată; cercetat în regim de salvare și publicat sumar (SANDU 1992), cazul stârnește doar curiozitatea, fiindcă despre atestarea unui facies cultural mai evoluat nici nu poate fi vorba (p. 125). Idem Bălăceanca, nepublicată.

Capitolul 8 se ocupă de siturile marginale din Muntenia, atât sub aspect geografic (extremitățile de sud, est și nord), cât și sub aspect cultural (unele au caracteristici unicat, extremă, etc).

La extremitatea sudică, într-un mic perimetru din dreapta gurilor Argeșului, există câteva așezări, singurele aflate la mai puțin de 30 de km. de Dunăre: Cătălui (datând probabil din prima jumătate a secolului), Șuvița Hotarului și Radovanu. Cea din urmă nu se întinde și în secolul al VII-lea, cum s-a pretins (COMȘA 1975), ci este o așezare în plin secol VI (din datele existente nu se poate spune mai mult). Șuvița Hotarului este printre foarte puținele așezări care datează cert în secolul VII (DAMIAN O. 1996), făcând parte din orizontul cultural cu cvasi-exclusivitatea ceramicii arhaice, orizont precizat după 1990; acesta se caracterizează, între altele, prin absența tipsiilor și prin dimensiunile mici ale recipientelor. Șuvița Hotarului face excepție de la această ultimă regulă, ceea ce m-a determinat să o consider cea mai târzie așezare dintre cele studiate (al doilea sfert al veacului al VII-lea; v. p. 128-129).

La extremitatea răsăriteană a așezărilor bucureștene și la extremitatea superioară a cronologiei acestora, se află așezarea de la Vadu Anei (TEODOR E. 2000 a). Și aici ceramica de atelier absentează, înregistrându-se un singur fragment lucrat pe roata lentă, nedecorat. Aceste caracteristici plus plasamentul geografic foarte expus (pe malul stâng al pârâului Pasărea) m-au determinat să consider că așezarea a funcționat într-o perioadă în care triburile slave migraseră la sudul Dunării, deci post 615 (p. 130-132). Atât Șuvița Hotarului, cât și Vadu Anei sunt considerate produse finale ale culturii Ipotești-Cândești, din perioada de maximă decădere a societății locale. Influențele slave nu pot fi excluse, dar nici nu pot fi argumentate (morfologia și dimensiunile recipientelor se opun).

Cel mai important sit din extremitatea răsăriteană a culturii Ipotești-Cândești este marea necropolă de incinerație de la Sărata Monteoru (NESTOR & 1955 la 1961). Analiza a 11 forme întregi a produs rezultate care surprind egal pe toată lumea, inclusiv pe autorul cercetării. Nu numai că avem ceramică de atelier, de bună factură post-romană, imitată de recipiente modelate manual (grupa 1; imitația formelor modelate la roată este un loc comun pe toate siturile Ipotești-Cândești), dar nici celelalte grupe morfologice nu au analogii clare în lumea slavă (p. 132-133); din contră, analogiile se orientează spre situri al Câmpiei Române, în special spre aspectul Străulești. Marea necropolă slavă, deci, nu are ceramică slavă! Având în vedere că cel puțin mormintele cu incinerație în urnă sunt cert slave, concluzionăm că ceramica nu era produsă de războinicii slavi, ci de elemente locale aservite. Numărul mult mai mare al mormintelor cu incinerație în groapă sugerează dimensiunile acestei populații locale subordonate (fără să excludem prezența în necropolă a unor elemente baltice, care practicau același ritual funerar; p. 133-134). Publicarea integrală a necropolei ar putea schimba câte ceva din aceste concluzii, dar vom mai vedea atunci...

În zonă există și câteva morminte de înhumație (Cricov-Ceptura spre SV și Pruneni spre NE), a căror distanță până la marea necropolă de incinerație sugerează mărimea teritorială a confederației războinicilor de la Sărata Monteoru: o rază de circa 25 de km. Atribuirea etno-culturală a mormintelor de înhumație este dificilă (lipsesc datele), dar cea mai mare posibilitate indică nomazii anți (p. 135).

A doua așezare eponimă a culturii studiate, Cândești, este încă nepublicată. Victor Teodorescu (1964, 1971) considera așezarea ca exprimând orizontul final (etapa a IV-a, în cronologia propusă), în ultima parte a veacului al VII-lea. Trebuie spus că, astăzi, nu numai datarea foarte târzie nu este acceptabilă, dar nici măcar ideea că așezarea ar exprima un orizont Ipotești-Cândești final. Modelarea îngrijită a puținelor piese publicate, predominarea ceramicii de atelier, distanța foarte mică până la Sărata Monteoru, toate sugerează o datare la sfârșitul primei treimi sau la începutul celei de a doua treimi a secolului al VI-lea, adică într-o etapă imediat anterioară instalării triburilor slave (p. 135).

Nici rezervația arheologică de la Budureasca nu a avut mai mult noroc. Deși s-au făcut cercetări intensive, mulți ani, ceea ce știm pozitiv se referă la câteva recipiente. Am adăugat lotului publicat, pentru studiu, câteva vase din expoziția de la Ploiești. Actualul nivel de informare nu permite o tratare sit-de-sit, cum ar fi de dorit, ci o analiză grobală, cu toate riscurile de rigoare. Deși în lotul analizat există cu destulă siguranță și piese timpurii, din sec. V, și piese târzii, din partea finală a veacului al VI-lea, am operat o analiză globală, ca un prim nivel de aproximare. Poziția izolată a văii Budureasca a avut ca prim rezultat un raport între tehnici dominat de ceramica arhaică, semn că se află departe de producătorii specializați de ceramică. Paradoxal, morfologia ceramicii de la Budureasca nu reflectă deloc poziția izolată; acesta este unul dintre cele mai sociabile loturi ceramice studiate, făcând trimiteri la practic întrega Câmpie Română (inclusiv Oltenia!). Teza locuirii permanente (TEODORESCU & 1993 a) nu este acceptabilă, valea părând mai degrabă un loc de refugiu, adăpostind succesiv comunități diferite; această supoziție ar fi singura care ar explica diversitatea morfologică atât de mare (p. 136-137).

Nici așezările de la Târgșor nu sunt publicate; așezări fiindcă sunt cel puțin două, cu cronologii diferite. Târgșorul se particularizează prin pasta cu cioburi pisate, mari, în pasta vaselor (fabricație moștenită din așezarea de sec. III), prin dimensiunea mare a recipientelor, prin morfologia care imită vasele de provizii ale secolelor anterioare (forme fără gât și buză) și prin absența tipsiilor (deși siturile nu sunt târzii!). Toate acestea m-au determinat să vorbesc despre aspectul cultural Târgșor. Atât mărimea recipientelor, raportul între tehnicile de modelare, cât și decorația sumară sugerează, împreună, o datare relativ timpurie a așezărilor (p. 138-140).

Șirna este un alt obiectiv în care s-au făcut săpături zeci de ani, dar raportul întârzie să apară. Așezarea prezintă certe elemente de interes, începând cu bateriile de furnale metalurgice, care traversează secolele, continuând cu certitudinea mai multor nivele de locuire, din zorii culturii Ipotești-Cândești până apre finalul acesteia, inclusiv orizonturi anterioare și posterioare. Aspectul cel mai interesant, extras din parcimonioasele rezumate anuale, se referă la complexe cu caracteristici de tranziție, cu ceramică de tradiție Cerneahov degenerată, însoțită de multă ceramică arhaică, arsă oxidant, în asociere cu tipsii lucrate cu mâna. Acest aspect, databil probabil la jumătatea secolului al V-lea, este fundamental pentru înțelegerea genezei culturii Ipotești-Cândești. Până la publicare, însă, nu vom putea vorbi despre aspectul Șirna, care este veriga lipsă (p. 140-141).

Un alt sit subcarpatic care s-a bucurat doar de o publicare sumară este Băleni. Și aici există cu certitudine mai multe episoade de locuire (stratigrafic minim trei), cât și faciesuri ceramice net distincte, foarte interesante, despre care nu se poate exprima acum altceva decât regretul că cercetarea nu a fost valorificată corespunzător (p. 142). După cum se vede, tot nordul Câmpiei Române pare lovit de un blestem al tăcerii. Este limpede că zona reprezintă altceva decât sudul câmpiei, dar astăzi, din nefericire, nu putem preciza ce anume... La nivel global, putem spune totuși că nordul Munteniei prezintă o romanizare mai scăzută și un conservatorism sporit.

Capitolul 9 analizează siturile corespondente din Oltenia. Apartenența Olteniei la cultura Ipotești-Cândești a fost, până recent, subiect de speculații. Publicarea monografiei cercetărilor de la Gropșani (POPILIAN & 1998) a pus capăt incertitudinii. Cele două așezări, reprezentând trei episoade de locuire, descriu împreună o bună parte a primei jumătăți a evoluției culturii studiate. Unul dintre aceste episoade (numit Gropșani A) este descriptibil ca dominat de cvasi-exclusivitatea ceramicii de atelier, în asociere cu tipsii modelate manual (multe! povestea tipsiei slave se încheie aici); celelalte două episoade, asemănătoare, au o relativă dominație a ceramicii arhaice, în aceeași masivă asociere cu tipsiile (aspectul Gropșani B). Autorul a avut lungi ezitări în a se pronunța asupra succesiunii, hotărând provizoriu, ipotetic, secvența A-B (p. 146). Asupra chestiunii vom reveni.

Al doilea sit-cheie din Oltenia este Piatra Sat-Vadu Codrii (NICA & 1994 și cercetări proprii). S-au stabilit stratigrafic nu mai puțin de 5 momente de funcționare a așezării, însă nu au fost precizate decât două faciesuri culturale distincte; primul asociază ceramică de atelier, de foarte bună calitate (confundabilă cu marfa romană), cu ceramică arhaică de cea mai joasă condiție și, izolat, cu tipsii (un singur fragment), orizont care post-datează Gropșanii; al doilea orizont este reprezentat exclusiv de ceramică arhaică, identică cu cea a primului orizont. În ciuda facturii sale slabe, formele de la Vadu Codrii sunt practic identice cu cele de la Gropșani, unitatea culturală a celor două obiective fiind indiscutabilă. Ele reprezintă, împreună, o secvență de 4 momente culturale, tehnologice și economice distincte, care acoperă întreg spectrul cronologic al culturii Ipotești-Cândești, de la sfârșitul secolului al V-lea până la finalul secolului al VI-lea, și reprezintă, împreună, un valoros lot de control, nu numai pentru descoperirile din Oltenia, ci pentru judecata de ansamblu a culturii studiate. Aspectul cultural final de la Vadu Codrii se asociază descoperirilor de la Vadu Anei și Șuvița Hotarului, reprezentând etapa ultimă, degenerativă, a culturii Ipotești-Cândești, numită aspectul cultural Vadu Codrii, după locul unde a fost prima oară descoperit (p. 148-149).

Sunt discutate apoi o serie de situri problematice, publicate prea sumar pentru a permite analize detaliate. În așezarea de la Făcăi (TOROPU & 1971), în care a fost identificat un insert al aspectului Târgșor (ca și la Vadu Codrii, de altfel), ridicându-se problema unei posibile refugieri spre vest a populației din Câmpia munteană (p. 150). O altă descoperire importantă semnată de Octavian Toropu (& 1976) este cuptorul de olar de la Mărăcinele, considerat de autor ca aparținând culturii Dridu. Cred că există bune elemente de a reconsidera acest obiectiv și a-l reîncadra în anii lui Justinian, cel mai probabil în perioada de început. Este singurul cuptor profesional (cu placă perforată și perete median), cunoscut pentru această perioadă, la nordul Dunării (se poate cita un alt exemplar, dincolo de munți, la Bratei). El explică diferența calitativă dintre ceramica de atelier produsă în Oltenia, față de cea din Muntenia, și presupune un anume nivel de organizare meșteșugărească, implicit un control politic (fie el a factorului militar din capul de pod de la Sucidava, fie un alt factor, local; p. 151)

Spre finalul capitolului sunt analizate pe scurt situațiile din câteva situri dunărene din zona Porților de Fier și aval. Pe Ostrovul Mare au fost identificate urme de locuire, din epoca romană târzie, în mai multe puncte (km. 864,5, Prundu Deiului, km. 873, Vadu Morii); locuințele sunt semi-îngropate, amenajate în solul nisipos al insulei (de aceea prost conservate), cel mai adesea cu cuptor amenajat din cărămizi romane. Detaliul este important, fiindcă, pe de o parte, rapoartele sunt practic nule în privința ceramicii, pe de altă parte, dosarul cuptoarelor din cărămidă, pentru Dacia Ripensis și Oltenia este foarte substanțial, începând din secolul al II-lea; locuința de la Prundu Deiului este de secol IV, celelalte se datează larg în secolul VI (VII?). Cele 5 morminte de incinerație de la Vadu Morii (BORONEANȚ & 1978) sunt de fapt locuințe, iar vetrele rituale sunt pur și simplu cuptoarele de cărămidă ale locuințelor (p. 153).

Necropolă de incinerație este doar cea de la Balta Verde, dar nu știm cât de mare, fiindcă am rămas tot la cele două morminte ale lui Berciu, din 1934. Raportul (BERCIU & 1956) nu este foarte explicit, însă probabilitatea cea mai mare se îndreaptă spre morminte în groapă. Atribuirea necropolei slavilor are drept singură cauză epidemia care lovise arheologia românească a anilor 50, fiindcă nu există argumente nici la nivelul practicilor funerare, nici la nivelul inventarului (majoritatea ceramicii fragmentare este lucrată la roată rapidă; v. p. 154).

Complexele de locuire din Insula Banului (DIACONU P. & 1967) sunt extrem de asemănătoare cu cele din Ostrovul Mare, însă par mai târzii, aparținând secolului al VII-lea. Argumentul îl constituie ceramica (arhaică sau pe roată lentă), nu cuptoarele din cărămizi, fiindcă nu este necesar să dărâmi o cetate ca să construiești o sobă, iar incompatibilitatea dintre o fortificație de graniță și bordeie este un lucru extrem de puțin clar. Alte descoperiri din zonă, ca cele de la Ostrovul Șimian sau Șvinița nu numai că nu demonstrează existența unei populații slave, a "sintezei... etc. ( COMȘA M. 1974), dar chiar nu demonstrează nimic. Singurul lucru remarcabil este relativa densitate de locuire din insulele Dunării, înainte și după migrația slavă. Deși importanța strategică a Cazanelor nu poate fi subestimată, rolul lor de culoar militar este îndoielnic. Prin comparație cu Bărăganul și riviera Dunării în aval de Oltenița (pentru care, în afara unor tezaure monetare nu avem nimic), Cazanele par un aglomerat cartier dintr-o metropolă. Dacă în preajma anului 600 zona a devenit de maxim interes militar, fapt atestat de izvoarele literare, înainte și după acest moment pare să fi fost destul de liniște (p. 155).

Capitolul 10 se ocupă sumar de așezările 1 și 2 de la Bratei, încercând să răspundă la întrebările dacă, începând cu finalul secolului al VI-lea, ele sunt expresia migratorilor slavi (BÂRZU 1995) sau a unor populații provenite din arealul Ipotești-Cândești (ZAHARIA 1995). Pentru a fi scurt: nici una, nici alta! Similitudinile cu ceramica sud-carpatică sunt reale, însă au la bază fondul romanic comun, și nu după toate probabilitățile un aport direct de populație (v. p. 155 și rezumatul cap. 5).

MAI DEPARTE, SECȚIUNEA IV