Secțiunea IV - fabricația (tehnici de modelare)

SECȚIUNEA IV:

CARACERISTICI ȘI EVOLUȚII ALE CERAMICII IPOTEȘTI-CÂNDEȘTI

CAPITOLUL 11. Fabricația

[p. 166]

11.2. Tehnicile de modelare

Cele două tehnici fundamentale de realizare a recipientelor ceramice sunt cele frecvent vehiculate de această lucrare, ceramica lucrată la roată și ceramica modelată cu mâna. Etnografic sunt cunoscute mai multe variante pentru fiecare în parte[23]. Modelarea manuală presupune cel puțin două variante: modelarea dintr-o massă unică sau asamblarea unor bucăți prelucrate separat (în principiu colaci care se adaugă succesiv). A doua variantă este cunoscută și în lumea slavă arhaică dar și în civilizația geto-dacică[24] precizare necesară pentru a înlătura iluzia că tehnicile fundamentale ar putea avea conotație etnică - și se aplica numai vaselor de mari dimensiuni. Pentru secolul VI nu cunosc nici un exemplar realizat din bucăți, deși vasele de mari dimensiuni nu lipsesc cu totul, dar este de presupus că cel puțin unele au fost realizate astfel.

Între tehnica roții și cea a modelării manuale par să existe tehnici intermediare, cu ar fi suportul de modelare a pietrei plate (care deci se poate învârti) sau vârtelnița (care se apropie de noțiunea abstractă a roții lente). Limbajul arheologic curent folosește noțiuni greu digerabile, precum ceramică lucrată cu mâna, îndreptată la roată sau roată rapidă încetinită, care încearcă să surprindă situațiile intermediare. Ambele expresii sunt inacceptabile, fiindcă ceramica este făcută pe roată sau nu, sau fiindcă roata este rapidă (adică cu mișcare continuă, respectiv roată de picior, cu inerție mare), sau lentă, respectiv cu mișcări discontinue, de balans (stânga-dreapta). Diferența dintre cele două tipuri de roată se observă, de obicei, pe striurile adânci lăsate pe interior, dar și pe alte semne, cum ar fi ondularea peretelui, simetria sporită a produselor roții rapide. Nu s-a încercat încă formularea unor criterii de departajare și nici nu pare să se fi luat în considerare importanța materiei prime calitatea argilei pregătite pentru modelare. Este evident că argila cu sortare proastă sau cu degresanți grosolani nu se poate lucra la viteză mare, nici pe cea mai perfecționată roată, fiindcă obiectul s-ar sparge înainte de a fi terminat. Este extrem de probabil că meșterii olari ai epocii ca cei de la Mărăcinele nu foloseau tipuri diferite de roți (nu avem deci, acolo, produse ale roții rapide sau ale roții lente), ci foloseau roata de picior la o viteză adaptată materialului pe care îl prelucrau, iar olăria de bucătărie, având în compoziție mai multe pietricele (care îi ameliorează calitățile termice) este lucrată la turații mai mici, rezultând un aspect de roată lentă. Din același motiv acest tip de ceramică este mai rar și mai sărac decorat, deoarece compoziția pastei este prea grosolană pentru a realiza striuri frumoase. În adjudecarea categoriei tehnice (roată lentă/ rapidă) nu existența striurilor pe interiorul vasului este decisivă (striurile pot fi șterse la finisaj), ci simetria formei și a decorului. Atunci când un striu orizontal nu reușește să fie liniar suntem cu siguranță în prezența unui produs al roții cu mișcări discontinue (lente). În privința simetriei formei, Sistemul Compas are mai multe moduri posibile de răspuns. O primă variantă am propus-o încă din prima versiune a sistemului[25]. O modalitate mai simplă ar fi să notăm diferențele bilaterale ale formatului (ceea ce ar presupune un singur câmp suplimentar în baza de date). Problema cea mare este însă desenul arheologic, care prezintă, înșelător, lucruri care nu sunt, dar și faptul, mult mai supărător și de neînlăturat, că pe majoritatea pieselor de inventar nu se pot face judecăți bilaterale, pentru simplul fapt că fragmentul nu are mai mult de 25% din circumferință. În plus, în destule situații asimetriile nu sunt rezultatul unei modelări neglijente, ci a unor accidente

[p. 167]

de mânuire a obiectului ud, accidente de uscare datorate prelucrării defectuoase a pastei, unei arderi secundare sau chiar unei... reconstituiri nefericite. Criteriul de simetrie ar fi însă interesant, fiindcă ar produce automat o clasificare a calității modelajului.

În concluzie, nu există criterii suficient de pertinente și cu caracter de universalitate care să distingă produsele roții rapide de cele ale roții lente. Am folosit și eu aceste noțiuni, pe parcursul acestei lucrări, însă este de notat aici că sunt de preferat noțiunile poate prea lungi de roată cu mișcare continuă și roată cu mișcare discontinuă. Este puțin probabil să se realizeze progrese importante în această discuție și că probabil efortul ar trebui îndrumat spre o cât mai serioasă evaluare a pastei ceramice, care conservă, în interiorul ei, numeroase elemente tehnice fructificabile.

În privința evoluției culturii Ipotești-Cândești, se poate descrie schematic un drum de la predominarea ceramicii lucrate la roata rapidă copioasă în anumite areale, respectiv Ipotești, Gropșani seria A, probabil și Copăceanca-Cotu lui Pantilie la o predominare masivă a ceramicii lucrate cu mâna, în toate teritoriile de referință. În detaliu, se pare că avem o perioadă inițială, destul de confuză, după 450, când prăbușirea autorității hune produce grave perturbări (implicit mișcări de populație), provocând dezorganizarea producției meșteșugărești. Rezultatul imediat este dispariția ceramicii cenușii, deteriorarea dramatică a raportului între tehnici (câteva complexe de la Șirna, aparent bine asigurate stratigrafic între secolul IV și secolul VI, par să realizeze contrastul căutat cu orizontul de locuire de la Cireșanu). Urmează apoi câteva decenii în care teritoriile nord-dunărene se află într-o influență ceva mai pregnantă a lumii romane târzii, o epocă de stabilitate și de progres al meșteșugurilor (al societății în ansamblul ei, de fapt). O dată cu al patrulea deceniu al secolului al VI-lea campaniile cutrigure și slave la Dunărea de Jos se întețesc, context în care semnele decăderii apar din nou, inclusiv în privința raportului între tehnicile de modelare. Acest raport se deteriorează continuu, pâna la dispariția completă a ceramicii lucrate la roată rapidă (Vadu Codrii, Vadu Anei, Șuvița Hotarului), apărând izolat fragmente ceramice lucrate la roată lentă, în curs de generalizare. Acest din urmă fenomen nu este bine documentat în Muntenia, cunoscându-se până acum numai așezarea de la Dulceanca IV, de la finalul secolului al VII, moment la care roata lentă era deja generalizată. Fenomenul tranziției la produsele roții lente este însă bine atestat la Bratei, în sudul Transilvaniei, cât și în siturile din aval de Clisura Dunării.

Situații contrastante nu avem numai de-a lungul istoriei culturii Ipotești-Cândești, ci și în plan teritorial, relevându-se diferențe regionale însemnate. Nu există în centrul și nordul Munteniei nici măcar un sit în care să putem constata predominarea ceramicii lucrate la roată[26]. Avem doar câteva situații un nivel de locuire de la Târgșor, așezările de la Străulești în care vorbim despre paritatea celor două tehnici; scala central-munteană este sigur alta decât cea constatată în vestul Munteniei și în Oltenia, de unde și dificultatea de a extrapola judecăți culturale sau cronologice. Mai mult, există așezări probabil relativ timpurii ca Militari sau foarte timpurii ca Budureasca în care raportul tehnic este în favoarea ceramicii arhaice. Nici un sit din nordul câmpiei nu este publicat de o manieră satisfăcătoare, însă impresia mea este că astfel de diferențe regionale se pot presupune și între siturile din jurul Bucureștiului pe de o parte - și cele din nordul Munteniei, în sensul că cele din urmă au o factură generală mai primitivă. Se poate sugera o schemă în care calitatea tehnică a produselor ceramice este invers proporțională cu distanța până la Dunăre și până în posesiunile romane din Oltenia.

Condiția tehnică a ceramicii este factorul cu fluctuațiile cele mai mari de-a lungul celor nici două secole de existență a culturii Ipotești-Cândești, în condițiile în care formele și decorul cunosc fluctuații nesemnificative. Acest fapt indică o acută dependență a comunităților nord-dunărene de factori exteriori. Producția ceramicii de bună factură, modelată pe roata rapidă, nu a fost niciodată un atribut al producției casnice, presupunând specializare profesională, deci existența unui corp profesional. Deoarece necesitățile unei comunități, cât și resursele de plată, erau foarte limitate, acest corp profesional nu putea fi decât itinerant. Este evident că itinerarea producătorului era o soluție mai economică decât itinerarea mărfii, într-un teritoriu fără drumuri și

[p. 168]

poduri. Pe de altă parte, activitatea acestor meșteri itineranți nu era posibilă decât în condiții relativ pașnice. Înrăutățirea climatului militar, la sfârșitul secolului al VI-lea, va provoca întreruperea acestei activități și dispariția acestor tradiții, pe suprafețe foarte mari, inclusiv la sud de Dunăre. Dispariția ceramicii lucrate la roată rapidă, de o manieră relativ sincronă, ridică întrebarea dacă meșterii nord-dunăreni nu erau legați, într-un fel sau altul, de activitatea organizațiilor profesionale sud-dunărene. Un alt motiv al dispariției acestei activități pare să fie reducerea drastică a populației, respectiv diminuarea cererii, cât și probabilitatea ca turbulențele provocate de migrațiile slave să se fi întins pe mai multe decenii la începutul sec. VII.

Cultura Ipotești-Cândești oferă pe ansamblul ei, din punct de vedere tehnologic, contra-performanța cea mai tristă a primului mileniu. Nicicând, înainte sau după, raportul între ceramica lucrată la roată și ceramica arhaică nu este atât de defavorabil, fapt care exprimă, condensat, severitatea vremurilor. Din totalul ceramicii din Muntenia și Oltenia, notate aproximativ între 476 și 650, 55,4% reprezintă ceramică lucrată cu mâna, raport care însă s-a degradat dramatic spre finalul intervalului. Decăderea societății nord-dunărene nu trebuie însă exagerată. Statisticile existente pentru societatea getică clasică (sec. II ante I post), pentru Muntenia, indică 70,3% pentru același raport[27]. Societatea nord-dunăreană se întoarce deci la standardele unei societăți rurale lipsite de aportul economic al orașelor, așa cum era înainte de cucerirea romană. Evident, comparația se oprește aici, contra-performanțele societății contemporane marelui Justinian exprimându-se și sub alte aspecte (ca să exemplificăm numai cu sărăcia formelor funcționale sau cu scăderea drastică a capacității vaselor).

Un aspect particular al modelării, la care rapoartele fac adesea referință, este grosimea fragmentelor ceramice. Aceste grosimi sunt exprimate în milimetri, centimetri, metri și alte unități de măsură, dar arareore sunt corelate dimensiunilor vaselor, ceea ce face informația inutilă, sau aproape; aproape fiindcă acesta este, pentru ceramist, un indicator indirect al ordinului de mărime a recipientelor în discuție (iar în lipsa unei ilustrații corespunzătoare, orice indicație, fie și involuntară, este bine-venită). Una dintre marotele cele mai îndrăgite ale arheologiei românești este superioritatea tehnică a civilizației romanice, ceramica slavă fiind identificată după factura grosolană, cu pereți groși (și după alte criterii la fel de valide). Să vedem niște cifre deplin lămuritoare în materie, și anume mediile regionale (fiecare reprezentând sute de piese) ale grosimii pereților ceramici, conform metodologiei Compas[28]:

Cifrele sunt deci direct proporționale grosimii și corelate diametrului alăturat, motiv pentru care unele cifre se pot reconsidera; astfel, grosimea superioară mare de la Penkovka se apropie, în termeni reali, de restul lumii slave, fiindcă se aplică în general pe diametre superioare proporțional mai mici, adică termenii de comparație din toate arealele sunt similari. La rigoare, și ceramica din Muntenia și Oltenia se poate reevalua, din aceleași motive, rezultând că, într-adevăr, ceramica dunăreană este ușor superioară ceramicii slave, în ansamblul ei, adică realizează un modelaj mai bun, cu pereți mai subțiri. Dacă privim însă următoarele două coloane de cifre, raporturile se inversează, fundurile de vas ale ceramicii de la Dunărea de Jos fiind evident mai grosolane, iar

[p. 169]

o eventuală recorelare prin raportare la diametrul median ar face ca diferențele să crească. Iată deci că detestatele funduri ogivale de oală, atât de urâte, sunt cât se poate de autohtone. Interesant este că și această comparație produce o apropiere evidentă de Slovacia, pentru simplul motiv că condiția tehnică a Slovaciei este în bună măsură asemănătoare Munteniei și Olteniei. Cifrele ceramicii modelate manual din Slovacia sunt intermediare între restul lumii slave și cele din cultura Ipotești-Cândești. Care ar fi explicația? Pare să fie una singură: populațiile care s-au bucurat mai mult sau mai puțin de serviciile unor olari de meserie au abilități mai mici în producerea ceramicii arhaice, iar segmentul care pare să ilustreze cel mai exact abilitatea este realizarea, prin modelare manuală, a unui fund de vas subțire. Că așa stau lucrurile se poate constata ușor privind comparația cu ceramica de la Iatrus, care are cifre similare Munteniei (inferioare ceramicii la roată rapidă!), dar grosimi inferioare substanțial mai mici. Și prin această prizmă, comparația este în favoarea Olteniei, cifrele reci argumentând surplusul de tehnicitate intuit și afirmat anterior[29]. Contrastul izbitor dintre ceramica lucrată la roată și cea lucrată cu mâna din complexele oltene este deosebit de frapant și pe acest tabel, pe care cele două categorii ocupă o ierarhie radical diferită (cu excepția Iatrus, care este termen de comparație).

În fine, o ultimă constatare este că diferența văzută de arheologi între ceramica lucrată la roata rapidă și la roată lentă (cu toate mențiunile anterioare) nu este o invenție, ci o realitate, fiindcă cifrele celei dintâi reflectă superioritatea tehnică.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE arderea vaselor

[23] TROHANI 2000, p. 164-165.

[24] TROHANI 2000, p. 164.

[25] TEODOR E. 1996, p. 14-15. Se propunea acolo strângerea datelor separat pentru fiecare jumătate a vasului (ceea ce, evident, înseamnă o mare risipă de timp).

[26] Excepțiile sunt legate de activitatea Vasilicăi Sandu și se numesc Lunca-Bârzești (publicată necorespunzător) și un nivel de locuire de la Bălăceanca (nepublicat). Situația nu poate fi considerată atestată, existând până astăzi doar niște afirmații. În lucrările de început ale lui Victor Teodorescu pretenția predominării ceramicii lucrate la roată este formulată pentru primele trei faze (în accepțiunea respectivului autor), însă faptul nu poate fi probat pe ceramica publicată, pentru situri la est de Argeș, și nici măcar pe materialul ceramic din expoziția Budureasca (a Muzeului din Ploiești), în care predominanța ceramicii arhaice este zdrobitoare (un arheolog clasic mă întreba, intrigat: Asta-i cultură romanică?!).

[27] TROHANI 2000, p. 164. Cifra reprezintă media celor 6 așezări pentru care există statistici.

[28] Pentru semnificația cifrelor și modul de calcul a se revedea § 1.1.2., sau Anexe, memoratoarele A și B (recomandat; format mai compact)

[29] Cifrele ar putea fi real chiar ceva mai mici. Desenele de la Gropșani s-au realizat direct la scară (cu reduceri serioase, de 1/6 sau 1/8), ceea ce face ca tușa să fie proporțional foarte groasă (fapt devenit foarte evident la scanarea pieselor pentru realizarea catalogului acestei lucrări și aducerea la scara unitară de 1/3 [în ilustrația-hârtie; 1/5 în ilustrația digitală]; în catalog nu se va vedea acest lucru, fiindcă desenele sunt prelucrate grafic). Or, ne aducem aminte că tehnologia Compas măsoară toate dimensiunile pe exteriorul liniei, presupuse ideal cu grosime zero (nu se poate măsura centrul unei linii groase, fiindcă nu se poate distinge negru pe negru!). Este greu de apreciat cam la ce reduceri de cifre ar trebui să ne așteptăm, dar estimez că în jur de 10%.