EVIDENȚA NUMISMATICĂ

p. 241

18.1. Evidența numismatică

Mărturiile numismatice, deși cel mai adesea lipsite de un context arheologic, sunt extrem de relevante pentru arheolog. Circulația monetară indiferent că are semnificație comercială, militară sau politică este un indicator prețios al semnelor vitale dintr-un teritoriu sau altul. Deși descoperirile numismatice nu sunt lipsite de echivoc, la nivelul interpretării, ele constituie un model paralel și analog, de care cercetarea arheologică trebuie să țină seama.

Autorul acestei teze nu și-a propus nici un fel de ambiții sau contribuții în materie, ci doar o lectură arheologică a lucrărilor de numismatică. Voi profita din plin de apariția lucrării de excepție a colegului Ernest Oberländer-Târnoveanu[1], care este nu numai cea mai nouă sinteză, dar probabil una dintre cele mai valoroase lucrări de numismatică scrise de un cercetător român (nu am calitatea de a eticheta; este doar o opinie), nepublicată deocamdată, pentru a pune în circulație câteva din concluziile care pot lumina cunoașterea arheologică.

Voi urma structura lucrării de referință, începând cu expunerea situației din Oltenia și zonele limitrofe, continuând cu Muntenia.

Invazia hunică a avut efecte cu adevărat devastatoare, pe suprafețe mari. Dacă în primii ani după 375, în sudul Banatului și Oltenia se înregistrează doar semnele declinului (mai multe tezaure, mai puțină monedă nouă), începând cu 400 fortificațiile nord-dunărene suferă daune severe, unele definitive. Circulația monetară se întrerupe la Sucidava-Celei la finalul primului sfert al veacului al V-lea. Împreună cu alte mărturii ale prezenței hunice în Câmpia Română (cazanele metalice[2], diademele[3]), se configurează imaginea unei prezențe ubicue, dinamice și violente, care explică absența așezărilor din prima jumătate a sec. V.

Primele semne de revitalizare sunt consemnate la 454, moment când se reia fluxul monetar în zona Porților de Fier (deci grupurile de huni din zonă sunt refugiați, nu stăpâni)[4]. Nu există însă descoperiri de monede de aur în Oltenia, până spre finalul secolului, iar pentru Banat există numai două astfel de piese. Având în vedere că armata era plătită în solidi, semnificația este că garnizoanele nord-dunărene s-au refăcut foarte încet. Reluarea lentă a circulației monetare cu caracter sporadic, chiar ar trebui să fie, cel puțin teoretic, un proces paralel pentru reluarea locuirii în forme de pace, în așezări cu caracter cvasi-permanent. Absența armatei romane din Oltenia implicit a administrației romane nu

p. 242

a fost de natură să favorizeze procesul de refacere a organismului social, nici să încurajeze reluarea practicilor meșteșugărești în cadre organizate. Reluarea lentă a vieții economice normale, conform analizei numismatice, consună cu ipoteza că procesul de producere a ceramicii lucrate la roată a fost la rândul său în progres lent. Se confirmă, pe această cale indirectă, că dintre cele două orizonturi de locuire de la Gropșani, cel numit B (cu preponderența ceramicii lucrate cu mâna) este mai timpuriu. Din contră, este puțin probabil ca cuptorul de olar de la Mărăcinele (§ 9) să dateze în secolul al V-lea. Prezența materialelor de construcție în șarja de la Mărăcinele sugerează mai degrabă etapa de reconstrucție a limes-ului, în timpul lui Anastasius, dar posibil la începuturile domniei lui Justinian.

Diferențele dintre dioceza Dacia (de la sudul Dunării) și Oltenia, până la circa 507, sunt rezumabile la faptul că prima era teritoriu roman, iar Oltenia era în afara imperiului. Din contră, după această dată evoluția celor două teritorii este mai degrabă paralelă și similară, diferențele nefiind esențiale[5]. O serie de evenimente istorice, precum răscoala lui Vitalian sau invazia anților din 517, au marcat direct și măsurabil circulația monetară[6], însă autorul nu sesizează efectele invaziei slave din 518-519[7]. Analiza izvoarelor ne-a permis, deja, să avansăm ipoteza că invazia nu a fost slavă și nu s-a desfășurat în bazinul Dunării inferioare. Circulația monetară își menține tendința dinamică în vremea lui Justin, iar prezența a nu mai puțin de 3 monede din acești ani în așezarea de la Răcari-Dolj este un indiciu important pentru cercetarea viitoare, fiindcă acolo ar trebui verificat aspectul Gropșani A (cu predominarea ceramicii lucrate la roată).

Ritmul pătrunderii monedei la nord de Dunăre pare să sporească în vremea lui Justinian. În realitate, datorită inflației, valoarea absolută a acestor piese este în scădere. Oltenia romană pare să nu mai fie o prioritate a politicii bizantine[8]. Situația limes-ului Porților de Fier nu este foarte clară datorită nepublicării unor descoperiri, însă o serie de tezaure indică faptul că invaziile cutrigure din 544 și 559 au lovit puternic și aceste zone (deși nu se aflau pe direcția principală a loviturii), iar, pe de altă parte, arată faptul că acestea au fost evenimentele militare cu cele mai semnificative consecințe[9]. Situația din Oltenia pare să se agraveze după 550, fie datorită unor lovituri directe, fie datorită anchilozării circulației monetare pe suprafețe mai mari, însă ... o prezență slavă, pe termen lung, în zona riverană Dunării este contrazisă de reluarea pe scară largă a descoperirilor în timpul lui Justinus al II-lea[10], ceea ce confirmă atât evidența arheologică negativă, cât și analiza izvoarelor, care nu permit ipoteza existenței unei masse slave semnificative decât pentru ultimul deceniu al secolului al VI-lea. Pe de altă parte, proveniența acestor bani, pe monetării, reflectă o structură net distinctă la sudul și la nordul Dunării. În Oltenia monedele bătute la Constantinopol (față de monetăriile provinciale) constituie o majoritate covârșitoare, ceea ce nu se întâmplă dincolo de Dunăre; ar trebui să existe și o explicație pentru acest fenomen (probabil chestiunea este destul de delicată, din moment ce numismatul s-a abținut de la comentarii), și cred că ea se referă la faptul că cea mai mare parte a banilor provin din solde și nu din operațiuni comerciale. Prezența monedelor bizantine în Banat, în vremea lui Justinian, este suficient de subțire, pentru a concluziona că ...este dificil să vorbim de existența unui fenomen de circulație monetară coerent[11].

Vârful descoperirilor de monede de aur din vremea lui Justinian se găsește în anii 527-537. Analiza distribuției demonstrează că aceste monede nu reprezintă nici stipendii, nici rezultatul jafului, ci semnifică consolidarea limes-ului. Un aspect foarte semnificativ îl reprezintă descoperirea unui miliarension piesă extrem de rară, legată de distribuțiile pentru înalți funcționari din Illyricum, la preluarea puterii, în 527 care sugerează că Oltenia (sau cel puțin sudul acesteia) reprezintă mai mult decât un simplu avanpost militar. Două piese similare se cunosc și din Banatul de sud[12].

p. 243

Anii care preced și urmează morții lui Justinian sunt marcați de puternice pusee inflaționiste, ceea ce este marcat pe tabelul L (Anexe, p. 318-320) prin creșteri spectaculoase, dar în bună măsură artificiale. Alte oscilații semnificative, de această dată în jos, sunt marcate în anii 557/558, 577/578, 581/582, 585/586, adică în ani care preced mari invazii la sud de Dunăre (559, 578, 581-584, 586-587). Situația sugerează că invaziile au fost minuțios pregătite, presupunând concentrări militare și acțiuni de demontare sistematică a forței de ripostă a Imperiului. Prezența directă a migratorilor, fie cutriguri sau slavi, pe teritoriul Olteniei (ceea ce presupune și tranzitarea Munteniei), trebuie să fi avut urmări catastrofale nu numai pentru defensiva romană, dar și pentru civilizația rurală, acestea putând fi considerate momente-cheie pentru degradarea vitalității satelor din Câmpia Română, constatată pe studiul ceramicii. Repetarea acestor evenimente, la numai câțiva ani (577, 581, 585)§, trebuie să fi măturat tendințele de revenire la viața normală și refacerea potențialului vital al societății. Fidelitatea cu care fluxurile de monedă reflectă evenimentele istorice este ilustrată de situația contrastantă de la 579/580, în Dacia Ripensis și Oltenia. Campania avară a avut urmări cumplite nu numai la locul țintă (dealurile Curburii, probabil), ci pe tot traseul sud-dunărean. În Oltenia, în schimb, invazia nu se resimte.

Numărul monedelor și mai ales valoarea lor cresc sensibil, din nou, în anii lui Tiberiu (578-582). În acești ani se conturează o tendință, care se va manifesta până la finalul secolului, respectiv apariția unor decalaje semnificative între Oltenia și Dioceza Daciilor, în favoarea primeia. Cea din urmă este mult mai expusă campaniilor avare; cifrele arată diferențe de 3 sau 4 la 1 sau mai mult, pentru marea majoritate a anilor. Cifrele rămân mari inclusiv în ultimul deceniu, ceea ce demonstrează importanța militară a Olteniei în războaiele cu avarii și sclavinii. Deși Drobeta și Sucidava nu sunt amintite în izvoare, în legătură cu campania avară din 584-585, cele două cetăți au fost lovite din plin, circulația monetară încetând pentru 2-3 ani. Lovituri foarte aspre par să fi primit trupele oltene și în anii 589/590, 593/594 și 597/598[13], ceea ce pare să justifice contra-loviturile sistematice ale romanilor, începând cu 594. Situația garnizoanelor se restabilește de fiecare dată, dar de fiecare dată la un nivel mai jos. Poziția pare complet compromisă după 600, când indicii cad spre zero, pentru o lungă perioadă de timp. Ultima campanie a lui Petrus (602) nu mai este reflectată numismatic, dovadă că resursele Imperiului nu mai existau.

Deși cercetările arheologice de la Drobeta și Sucidava nu sunt utilizabile pentru a trage concluzii istorice asupra sfârșitul celor două cetăți[14], Ernest Oberländer-Târnoveanu opinează că cele două fortificații, inclusiv teritoriul din jurul cetăților, au rămas sub control bizantin până la 613-614. Dacă referitor la soarta cetăților mă abțin, personal nu cred că mai creștea nici iarba în jurul cetăților respective, și încă de mai multă vreme. Numărul extrem de mic de așezări din câmpie care, cu probabilitate, datează din acești prea-încercați ani, se constituie într-un argument indirect. Situația din Dobrogea, pe de altă parte[15], conduce la concluzia că în secolul al VI-lea nu mai există, practic, o viață rurală propriu-zisă, datorită prădăciunilor. Chiar dacă nu presupunem identitatea de situație, trebuie să presupunem că repetatele conflicte pe teritoriu, mai ales spre finalul secolului, au dat lovituri mortale economiei rurale, inclusiv sau mai ales! în preajma fortificaților.

Este de făcut observația generală că există probabil un paralelism destul de accentuat între circulația monetară (sintagmă folosită aici în mod generic) și așezările rurale de tip cvasi-stabil, cu locuire în bordeie. Unui început monetar timid, în a doua jumătate a secolului al V-lea, îi corespund, teoretic, un număr mic de așezări. Perioadei de mijloc, de la Anastasius la Justinian, îi corespund imensa majoritate a descoperirilor. Perioadei finale, a cărui început este dificil de trasat în timp (anii 80 sau 90), îi corespund, iarăși, maxim 3 așezări, în toată Câmpia Română. Deși pentru perioada finală ne putem imagina un regres demografic sever, nu ne putem însă imagina, pentru prima jumătate a secolului al VI-lea, un progres demografic atât de accelerat. Trebuie să presupunem deci, pentru ambele situații, nu în primul rând modificări demografice, ci modificarea modului de viață, respectiv trecerea, fie și temporară, (de) la un stil de viață semi-nomad.

p. 244

Instalarea în zona proximă Dunării a unor nomazi, chiar dacă nu este atestată prin descoperiri arheologice, este nu numai o presupunere istorică justificată, dar primește o confirmare prin descoperirea, în vremea lui Phocas, a unui solidus ușor, la Drobeta, nominal folosit de obicei ca modalitate de plată a federaților. De altfel, descoperirile monetare rare pe tot intervalul, până la 680 sunt dominate de metalele preționase, mai ales în Banat, iar de această dată semnifică subsidii[16]. Și acestea însă se reduc dramatic după 626. Interpretarea economică și istorică a situației din Banat este destul de complicată, fiindcă deși dominația avară în zonă nu este contestabilă, numărul monedelor de bronz din primii ani ai lui Heraclius îl depășește pe cel din anii lui Maricius. Numismatul preferă să nu încerce o explicație, ceea ce eu voi încerca, fiindcă mi se pare relevantă, indirect, luminând cazul Munteniei: aceste monede de bronz nu puteau fi vehiculate decât de slavi sau de alte populații supuse avarilor. Că aceștia dădeau monedelor semnificație monetară, că le considerau obiecte de prestigiu sau surse de materie primă pentru podoabe[17] - este o altă discuție. Faptul că migratorii nu foloseau deloc moneda măruntă de bronz este nu numai inexact, ci și foarte păgubitor pentru înțelegerea unor situații, iar cazul Munteniei este unul foarte clar.

Analiza tezaurelor de secol VII din Oltenia (Priseaca, Drăgășani, Coșoveni), îngropate în jur de 680, arată că acumulările s-au realizat începând cu 650. Interpretarea istorică care s-a mai dat, de altfel[18] - este aceea a unor sclavinii[19], a unor organisme pre-statale deci, care au avut cu Imperiul bizantin relații clientelare. Că așa este o arată absența așezărilor de tip stabil, ceea ce demonstrează că această populație, scoasă din mediul și preocupările agricole tradiționale, și-a schimbat felul de trai pe termen lung. Situația este similară cu cea din Bulgaria, pentru care nu există așezări în bordeie mai jos de jumătatea secolului VII, și acelea, de fapt, fiind foarte puține[20]. Deducem de aici că s-au produs noi valuri de migrație, posterioare asediului Constantinopolelui; momentul istoric ar putea fi chiar în preajma anului 650. Direcția de unde s-au produs aceste noi dislocări este greu de precizat. Judecând prin prisma ceramicii de la sfârșitul secolului al VII-lea (Dulceanca IV?), sursa ucrainiană sau poloneză pare exclusă, fiind de preferat o populație care vine tot din preajma Imperiului bizantin (de pildă slavi de la Dunărea mijlocie, din confederația avară). Explicarea acestor fapte nu se mai află însă între obiectivele acestei lucrări.

Trecând la analiza materialului numismatic din Muntenia, elementul cel mai important este constatarea că cele două teritorii evoluează separat [link la tabelă, circa 220 KB], că modificările se produc independent, ceea ce arată că Muntenia era în afara Imperiului[21]. Mai mult, analiza descoperirilor de monede din metal prețios arată că rolul strategic al Munteniei era inferior Moldovei sau teritoriilor intra-carpatice, cel puțin în viziunea politicii bizantine[22]. Această constatare ar fi curioasă dacă am considera că la Dunărea de Jos apar de timpuriu semnificative confederații barbare, iar atacurile debușează în primul rând de aici.

Pe teritoriul Munteniei există trei zone din care provin, cu preponderență, monedele izolate: una este zona Bucureștiului, ceea ce este normal, fiindcă aici avem numeroase așezări de epocă; a doua zonă importantă este Buzăul mijlociu, teritoriu unde funcționase confederația vizigotă, imediat apoi, probabil, o confederație ostrogotă, iar, după aproximativ un secol, un centru tribal slav; a treia zonă este Argeșul mijlociu, deși aici descoperirile arheologice sunt practic absente (multe descoperiri numismatice sunt chiar din Pitești, pentru care, practic, nu știm nimic[23]). Aceste trei zone au un aport semnificativ pentru toată perioada post-hunică[24], până după migrația slavă; având în vedere că zona Buzăului a fost multă vreme controlată de alogeni, pretenția că aceștia nu foloseau monedă de bronz nu se verifică. În

p. 245

fine, este de spus și că multe descoperiri de bronz din zona Buzău datează din a doua parte a sec. V[25], adică după plecarea ostrogoților, descoperiri care marchează, cred eu, orizontul de așezări tip Cândești, cu predominanța relativă a ceramicii lucrate la roată, așezări care preced necropola de la Sărata-Monteoru.

Pătrunderea de monedă bizantină în Muntenia începe în vremea lui Anastasius, la un nivel foarte scăzut, însă, și continuă, în progres, în vremea lui Justin și Justinian. Analiza numismatică nu permite sesizarea invaziei slave din 527[26], ceea ce nu face decât să confirme ipoteza (independentă!) formulată pe studiul izvoarelor, și anume că această invazie nu a existat (este doar o datare greșită și o confuzie cu evenimentele din 517, în care însă nu au fost implicați slavii). Vârful pătrunderii de monedă măruntă este în anii 532-537, presupunând mai mult decât niște raiduri militare, respectiv contacte economice, culturale și politice[27], și probabil că pentru această perioadă (sau ani apropiați) ar trebui să presupunem și vârful importurilor de orice fel (amfore, de pildă). Primul hiatus semnificativ se produce în anii 545-553, iar Ernest Oberländer presupune că se datorează instalării slavilor pe teritoriu[28]. Am formulat aceeași ipoteză, pe studiul izvoarelor. Convergența concluziilor mă încurajează să cred că suntem aproape de adevăr.

Fluxul monetar se reia, timid, între 554-557, însă este din nou întrerupt de invazia cutrigură, iar monedele nu mai pătrund, deși în Imperiu era inflație, iar cifrele din Oltenia, de pildă, sunt în creștere. Studiul monedelor de aur nu poate pune în evidență nici fluxul datorat jafurilor, nici subsidiile acordate anților, utigurilor sau avarilor, iar concluzia nu poate fi decât una: bazele de atac nu erau în Muntenia[29].

Din cele 15 piese de bronz din anii lui Justin II, 4 provin din zona Buzăului, din care 3 sunt jumătăți de follis iar una este o optime![30] Suntem, de acum, într-o perioadă când necropola de la Sărata-Monteoru funcționa, ca mărturie a unei formațiuni politice slave. Prezența monedelor divizionare de bronz în acest areal este cred confirmarea prezenței în zonă a unei substanțiale populații autohtone, care cunoștea și folosea moneda măruntă, concluzie la care am ajuns prin studiul formelor ceramice. Pentru a continua cu monedele divizionare, să consemnăm că din tezaurele monetare ale epocii, unul singur este compus din monedă fracționară, respectiv cel de la Troianul (Teleorman)[31]; acesta este și singurul tezaur care se circumscrie geografic ariei cu așezări în bordeie (v. Harta 2, pl. XII). Celelalte 3 tezaure importante, ale căror acumulări se încheie spre finalul secolului al VI-lea, se află toate pe marginea Dunării, în culuarul strategic al Bărăganului, adică în afara așezărilor culturii Ipotești-Cândești. Analiza acestor tezaure demonstrează că ele sunt importuri, respectiv acumulări realizate la sudul Dunării, ajunse la nordul fluviului prin jaf[32]; ascunderea acestor tezaure este foarte posibil legată de acțiuni de represalii împotriva slavilor, fie ele întreprinse de avari (cazul Gropeni)[33] sau de soldații lui Priscus (cazul Unirea).

Prezența sporadică a monedei de la Justin al II-lea nu justifică sintagma de circulație monetară, cu atât mai puțin concluzia unui vârf de utilizare a monedei în vremea lui Justinian și Justin II, așa cum concluzionase Constantin Preda[34]. Utilizarea monedei este mai degrabă sporadică iar semnificația monetară este uneori discutabilă. Lotul-etalon din Muntenia prezintă o ruptură majoră la 574-578, semnificând, în interpretarea numismatului, ruperea echilibrului în favoarea slavilor și ruina civilizației Ciurel[35] (a se citi Ipotești-Cândești). Că acest lucru s-a întâmplat acum, sau zece ani mai târziu, cred că este greu de stabilit. Ceea ce nedumerește, cu adevărat, este raritatea monedei de aur, inclusiv spre finalul secolului, ceea ce este paradoxal, dacă ne gândim la relatările despre bogatele prăzi făcute în Imperiu. Cert este că moneda de bronz mai pătrunde, sporadic, până la 594, moment în care Câmpia Română devine câmp de luptă. Este mult mai probabil ca acest moment să reprezinte încetarea existenței culturii Ipotești-Cândești în formele consacrate.

MAI DEPARTE LA 18.2. Evidența arheologică colaterală

[1] Relațiile daco-romanilor și populației românești cu lumea sud-est europeană în perioada secolelor IV-XIV. Privire specială asupra teritoriilor de la sud și est de Carpați (Teză de doctorat), mai departe OBERLÄNDER 2000. Mulțumesc autorului pentru oportunitatea oferită, de a studia manuscrisul înainte de publicare.

[2] Hinova-Mehedinți, Desa-Dolj, Hotărani și Celei-Olt, Ionești-Dâmbovița, Boșneagu-Călărași (v. și MITREA B & 1960).

[3] Gherăseni-Buzău, Dulceanca-Teleorman.

[4] OBERLÄNDER 2000, p. 86-91.

[5] OBERLÄNDER 2000, p. 96-98. V. și tabelul L de la Anexe (p. 318-320).

[6] OBERLÄNDER 2000, p. 96-98. V. și tabelul L de la Anexe.

[7] OBERLÄNDER 2000, p. 103.

[8] OBERLÄNDER 2000, p. 106.

[9] OBERLÄNDER 2000, p. 114-115.

[10] OBERLÄNDER 2000, p. 118-119.

[11] OBERLÄNDER 2000, p. 121. În altă parte a lucrării (idem, p. 79) autorul contestă concluziile anterioare ale lui Constantin Preda, privitoare la acest aspect.

[12] OBERLÄNDER 2000, p. 124-125.

§ Pentru analiza izvoarelor, referitor la aceste evenimente, v. capitolul 17 și fișierele analitice.

[13] Astfel de situații nu s-ar putea explica dacă nu am presupune acțiuni și contra-acțiuni de amploare pe teritoriu Munteniei, așa cum am făcut-o anterior în analiza izvoarelor literare [v fișierul analitic]. Ernest Oberländer, acceptând implicit vechile interpretări ale izvoarelor (Ilivakia = Ialomița), nu-și poate explica aceste fluctuații mari (p. 143).

[14] OBERLÄNDER 2000, p. 144, ... datorită metodelor de săpătură... din anii 20 - 50.

[15] BAUMANN 1995, 2000.

[16] OBERLÄNDER 2000, p. 148.

[17] OBERLÄNDER 2000, p. 154-155.

[18] MADGEARU 1997, p. 164-165 (inclusiv harta cu distribuția descoperirilor târzii în Oltenia, respectiv de la jumătatea sec. VI la jumătatea veacului următor).

[19] Ibidem, numite de Madgearu, cu o neașteptată pudoare, romanii populare. Dacă citim printre rânduri concluzia este aceeași.

[20] KOLEVA 1992.

[21] OBERLÄNDER 2000, p. 233.

[22] OBERLÄNDER 2000, p. 203.

[23] De această dată nu este vorba despre un paradox ineplicabil, ci de absența cercetării de teren.

[24] OBERLÄNDER 2000, p. 196 sqq.

[25] OBERLÄNDER 2000, p. 200

[26] OBERLÄNDER 2000, p. 204-207.

[27] OBERLÄNDER 2000, p. 213.

[28] OBERLÄNDER 2000, p. 214.

[29] OBERLÄNDER 2000, p. 216.

[30] OBERLÄNDER 2000, p. 219.

[31] OBERLÄNDER 2000, p. 221, 226-227.

[32] OBERLÄNDER 2000, p. 221-223.

[33] CHIRIAC 1993, p. 201.

[34] PREDA 1972, p. 395; OBERLÄNDER 2000, p. 224.

[35] OBERLÄNDER 2000, p. 225.