EVIDENȚA ARHEOLOGICĂ; antropologie

p. 251

18.2. Evidența arheologică colaterală [C. antropologie; rituri funerare§]

Există și alte domenii de cercetare care pot contribui la iluminarea peisajului. Unul dintre ele este antropologia. Desigur, prima condiție pentru existența unor studii antropologice este chiar materia primă, respectiv necropolele de înhumație, ceea ce nu este cazul pentru arealul studiat. Antropologia românească este departe de a oferi date suficiente, fie și pentru perioade pentru care studiul ar fi fost posibil[72]. Informații interesante pot fi însă extrase din amplele studii existente pentru Ungaria[73] și Bulgaria de NE[74]. Chiar dacă valoarea acestor studii este, pentru arealul nostru de interes, cu totul circumstanțială, ele oferă modele care, mutatis mutandis, sugerează realități ale societății de la sfârșitul epocii migrațiilor. Pentru Ungaria, analizele antropologice aplicate necropolelor de epocă avară demonstrează, pe de o parte, segregarea relativă a necropolelor populațiilor uralice și central-asiatice (= avarice native) de cele ale federaților, fie ei bulgari (cutriguri), slavi sau germanici (gepizi sau longobarzi)[75], pe de altă parte arată diversitatea de origine a avarilor (turco-uralică și heftalită sau nord-iraniană), existența centrului de putere avar între Dunăre și Tisa mijlocie (cu câteva necropole importante și la nord de lacul Balaton), cât și dispunerea aliaților în prima linie, în proximitatea frontierei romane. În conglomeratul avar, elementul dominant mongoloid (sau euro-mongoloid) nu reprezintă decât 16%,

p. 252

elementele majoritare fiind rasa europoidă înaltă (slavă, 27,2%), urmând nordicii (germanici, 20,8%), tipul Cromagnon (18,2%; două din cele trei subspecii provin din zonele din marginea stepei nord-pontice, reprezentând populații baltice? asociate slavilor), în timp ce tipul mediteranoid reprezintă o pondere de 15,4%[76]; acest din urmă tip are subtipuri de origini diverse, dar marea majoritate poate fi alocată populației provinciale romane[77]; nu lipsesc tipuri microasiatice, sud-cauziene și vest-europene, care sunt datorate aceluiași mediu imperial. Aceste cifre, pe de o parte, sunt sensibil similare cu cele sugerate de interpretarea izvoarelor, ceea ce le conferă o substanțială credibilitate, iar, pe de altă parte, acreditează ideea supraviețuirii unui element romanizat, mai greu documentabilă prin alte mijloace, deși sustenabilă, deductiv, măcar prin certitudinea existenței captivilor (ilustrabilă atât prin litera izvoarelor literare, dar și prin existența numeroaselor piese de factură meșteșugărească romană). Studiul antropologic este exploatabil istoric sub multe aspecte, dar am să mai aduc aici doar câteva detalii de maxim interes. În primul rând atestarea existenței unui element proto-bulgar încă din secolul al V-lea[78], ceea ce deja am susținut, din analiza izvoarelor. În al doilea rând creșterea ponderii elementului mongoloid în epocă avară târzie[79], ceea ce confirmă teoria celei de a doua migrații avare (680). Un detaliu picant, care deschide calea unei înțelegeri mai aplicate a mecanismelor sociale, este constatarea diferențelor rasiale între seriile masculine și feminine din unele cimitire, uneori aceste diferențe exprimându-se și la nivelul inventarului funerar[80]. Interpretările posibile ale unor astfel de situații sunt, deocamdată, mai multe: fie scenariul răpirii sabinelor, fie presupunerea că înțelegerile între clanuri aveau un sens mai profund decât alianța militară, inclusiv regula căsătoriilor exogame. Precizarea scenariului plauzibil, pentru fiecare caz în parte, ar putea produce explicații istorice mult mai coerente decât cele pe care le putem furniza astăzi. În fine, o ultimă concluzie interesantă, la intersecția studiilor de antropologie și arheologie, este concluzia că inventarul funerar tipic avar se răspândește foarte rapid, caracterizând marea majoritate a mormintelor a căror schelete nu prezintă caracteristici asiatice, ceea ce înseamnă că aculturația a fost foarte rapidă, iar caracteristicile culturale ale autohtonilor s-au disipat în doar câteva decenii[81]; se includ în această categorie inclusiv morminte bogate, cu cai înhumați, ceea ce trimite la aristocrația germanică.

Analize antropologice efectuate pe șapte cimitire creștine din secolele X-XVII (majoritatea pe segmentul secolelor X-XIV), în Bulgaria de nord-est (raionul Tolbuhin), deși se referă la o epocă diferită și interferează date (parazite, în contextul acesta) despre populații apărute în zonă mai târziu (bulgari, pecenegi, cumani, turci), prezintă o situație interesantă, aruncând cel puțin o lumină indirectă asupra prefacerilor de la cumpăna secolelor VI și VII. Tipul rasial cel mai frecvent (pentru care nu am găsit o cifră de ansamblu) este tipul mediteranoid, urmat de tipul nordic (numit astfel de sursă; se referă la slavi), urmat de rasa mongoloidă (pentru care de asemenea, nu am găsit o estimare de ansamblu)[82]. Toate tipurile rasiale descrise au firește numeroase variante și caractere secundare, datorate secolelor de metisare. Tipul nordic este alocabil etnic slavilor, cu mențiunea existenței unor variante est-baltice. Tipul rasial mongoloid are și el numeroase variante și nu se datorează totdeauna bulgarilor lui Asparuch. Autorii au ezitări firești de a aloca unei populații anume tipul rasial mediteranoid. Mai multe detalii nu interesează aici.

Complementar, avem analiza ritului funerar din necropolele precreștine din aceleași teritorii[83]. Principalele tipuri ale ritului incinerației, având cvasi-exclusivitatea, sunt incinerația în urnă și incinerația în groapă. Nici aici nu am găsit cifre de ansamblu, dar primul tip pare să dea, pentru incinerați,

p. 253

aproximativ jumătate din cazuri, iar al doilea tip s-ar afla în apropiere, cu o estimare în jur de 40%. Aceasta ar fi situația pentru necropolele exclusiv de incinerație. Pentru necropolele birituale, ordinea celor două tipuri de incinerați pare să se inverseze[84]. Dacă alocarea primului tip slavilor nu a făcut nimănui probleme[85], în schimb mormintele cu depunerea resturilor de incinerație direct în urnă prilejuiește oscilații de la autor la altul sau chiar de la articol la altul[86], ezitări care îi vizează însă numai pe proto-bulgari și slavi. Nu înțeleg de ce cazul balticilor nu este adus în discuție, fiindcă incinerarea în această variantă este pentru ei foarte caracteristică[87]. Piesa ceramică de la Budureasca, difuziunea unor tipuri de fibule[88], rapoartele antropologice, toate conduc la concluzia că o parte din balticii de la Nipru au fost antrenați în migrația slavă. Numărul acestora însă nu poate fi foarte mare (nu au lăsat urme în limbă și toponime). Înțeleg de ce nu a fost formulată ipoteza unor populații daco-romane, dar această discuție nu va mai putea fi amânată. Înțeleg și revolta lui Stanilov referitoare la ipoteza părăsirii creștinismului de către populația romană[89] după prăbușirea limes-ului[90], însă rămâne un fapt că înmormântările creștine dispar, la Dunărea de Jos, pentru mai bine de două secole. Să fi fost alungați sau uciși toți foștii locuitori? Nici acest fapt nu ar avea precedent. Și apoi prin ce miracol s-ar fi romanizat formele ceramicii slave de la Dunărea de Jos, în absența unor purtători ai tradițiilor culturale romane? Sigur, nu numai că nu excludem, dar chiar presupunem că o parte din supușii nord-dunăreni ai slavilor familiile în primul rând! și-au urmat stăpânii în noua locație. Proporția între cele două tipuri fundamentale de incinerație, de la Sărata Monteoru (6:7), pe de o parte, și de la sudul Dunării (1:2), pe de altă parte, ne indică însă că doar o mică parte a nord-dunărenilor au migrat în siajul slavilor (se poate presupune și că o parte din ei au fost asimilați cultural, inclusiv sub raportul ritului funerar). Sub influența noilor veniți, o parte a supraviețuitorilor imperiului, lipsiți de îndrumarea bisericii, au putut opta pentru un alt rit funerar. Sigur, acestea sunt speculații, însă speculații susținute de coincidența unor grupe ceramice de la Capidava și Garvăn-Popina, grupe care sigur nu sunt slave, ci valorifică experiența culturală romană.

Analizele antropologice și de ritual funerar din nord-estul Bulgariei sugerează o foarte intimă integrare socială între elementele slave (nordice, în general) și cele traco-romane. Nu este și nu poate fi foarte clar dacă este vorba despre elemente la origine sud- sau nord-dunăreană. Pe de o parte, integrarea cu elementele nord-dunărene este cu siguranță mai veche și mult mai plauzibilă. Nu îmi este însă deloc clar dacă există o antropologie dacică (nu prea are de unde), care ar fi diferențele între tracii sudici și cei nordici, nici dacă o diferențiere între vechea viță dacică și slavi este operabilă (mă tem că nu). Integrarea slavilor cu unele elemente sud-dunărene, pe de altă parte, este sugerată, după cum am mai spus, de unele asemănări între morfologia unor vase de la Capidava (jumătatea secolului al VI-lea) și din complexul Garvăn-Popina (jumătatea secolului al VII-lea). Întreaga situație amintește teoria simbiozei. Cu vechime mare pe tărâmul lingvisticii[91], ideea a primit o exprimare arheologică foarte interesantă cu ocazia primului congres de arheologie slavă[92]. Într-o prezentare scurtă dar absolut memorabilă, Ion Nestor a stabilit atunci câteva lucruri care au rămas valabile, în linii mari, până în zilele noastre: caracterul fundamental distinct al antichităților slave din teritoriile slave primitive față de cele de pe teritoriul de astăzi al României; ceramica lucrată cu mâna nu este totdeauna slavă, nici măcar în

p. 254

obiective consacrat slave, precum Sărata Monteoru sau Suceava-Șipot; inexistența unor civilizații paralele (slave și romanice), cu excepția nordului Moldovei; existența, în sudul României, a unei singure culturi, Ipotești-Cândești, căreia profesorul îi aronda și necropola de la Sărata Monteoru; în concluzie, Nestor formula ipoteza unui proces de simbioză a celor două populații, ipoteză care nu făcea decât să răspundă constatării că nu există un orizont cultural slav curat. Afirmațiile marelui profesor român, deși învăluite în cele mai prudente formulări, au găsit entuziaști suporteri. În intervenția sa la comunicarea lui Nestor, Dimitr Krandalov[93] aduce formule radicale, pe linia uniunii balcanice, unele dintre ele foarte interesante. În esență, teoria spune că, din una și aceeași populație, trăind în simbioză, compusă din elemente originar romanizate și slave, s-au format, prin asimilare lingvistică, două popoare diferite, unul vorbind o limbă romanică, la nordul Dunării, iar altul o limbă slavă, la sudul Dunării; îndelungata conviețuire a lăsat însă urme profunde în limbă, obiceiuri, port, profil psihologic, etc. Principalele argumente ale cercetătorului bulgar sunt din sfera lingvisticii[94], care era revoltat pe bună dreptate de pagubele provocate de interpretările naționaliste[95]. Atât analizele antropologice, cât și analiza formelor de la Popina-Garvăn, par să dea dreptate lui Krandalov, chiar mai mult decât ar fi crezut. Între români și bulgari există o serie de similitudini, de ordin psihologic, comportamental, folcloric, lingvistic, care sunt frapante chiar și pentru un nespecialist[96]. Nu pot să nu spun însă că o serie de premize sunt greșite, și sunt chiar premizele lui Nestor. Ceramica slavă lipsește, practic, din așezările Câmpiei Române[97]. Singurul aspect de simbioză daco-romano-slavă care poate fi atestat este comunitatea de la Sărata Monteoru, care însă nu este parte a culturii Ipotești-Cândești, ci, cel mult, expresia unei culturi înrudite. Această comunitate mixtă a jucat, foarte probabil, un rol în formarea poporului bulgar de mai târziu, inclusiv în procesul foarte rapid de romanizare a formelor ceramice, fenomen care a fost constatat mai demult[98]. Au jucat aceste împrejurări vreun rol în formarea poporului român (altul decât debilitarea corpului social)? Este posibil, dar deocamdată nu există argumente arheologice clare. Argumente lingvistice din cele mai serioase, indică, din contră, că influența slavă asupra limbii române nu datează înaintea secolului al IX-lea[99]. Cum ar fi putut fi astfel în condițiile simbiozei generalizate? Simbioza poate fi acceptată ca plauzibilă, cu argumente, pentru acea parte a populației locale, mai mult sau mai puțin romanizată (mai puțin e mai sigur), care a fost antrenată în migrație, inclusiv la sudul Dunării. Sinteza finală, daco-romano-slavă, va avea loc mai târziu, și nu pe calea simbiozei (care ar fi presupus o sinteză rapidă), ci pe aceea a conviețuirii (unor comunități distincte în areale proxime). Dacă nu ar fi așa, cum s-ar explica faptul că Anonymus vorbea, multe secole mai târziu, de corpuri de armată slave și valahe, referindu-se la compoziția armatei lui Glad? (că textul ar reflecta o veche tradiție de secol X, sau un text inventat, de secol XIII e altă discuție).

MAI DEPARTE - CONCLUZII

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

§ Subcapitolul este prea mare, așa încât a fost împărțit în mai multe fișiere).

[72] CRISTESCU & 1969, NECRASOV & 1967, HAIMOVICI 1984.

[73] LIPTÁK 1983.

[74] BOEV & 1987.

[75] LIPTÁK 1983, capitolul III (Perioada avară, p. 48-95), în special harta 7 (p. 94).

[76] LIPTÁK 1983, p. 80-84.

[77] O parte a acestei populații este de origine mai veche, romană timpurie, fiind întâlnită și în necropolele de epocă hunică (LIPTÁK 1983, p. 43).

[78] LIPTÁK 1983, p. 49.

[79] LIPTÁK 1983, p. 49.

[80] LIPTÁK 1983, p. 60 (necropola de la Allatyán); p. 92 (necropola Kiskörös I).

[81] LIPTÁK 1983, p. 49.

[82] BOEV & 1987, p. 211-217. Nu există tabele analitice, pe rase, decât pentru două necropole (Èirakman și Kragulevo), a căror medii dau 45,9% tipul mediteranoid (și asociate, inclusiv dinaric), 25,7% pentru rasa mongoloidă și numai 8,5% pentru tipul nordic; ultima cifră nu poate fi însă reprezentativă pentru prezența etniconului slav la sudul Dunării.

[83] STANILOV 1987; inclusiv Dobrogea de nord (românească).

[84] STANILOV 1987, comentarii în special la p. 42; p. 41, tabela 1, pentru necropolele de incinerație; p. 44, tabela 2, pentru necropolele birituale. Aceste tabele prilejuiesc, din nou, observația nepotrivirilor rasiale dintre seriile masculine și feminine. Pentru Kragulevo, de pildă, mediteranienii însumează peste 68% pentru seria masculină, și numai 14% pentru seria feminină; aceasta din urmă cuprinde și elemente nordice, absente din seria masculină. Situația recomandă exclusiv regula căsătoriilor exogame. Această instituție este o explicație mult mai sănătoasă pentru aculturațiile rapide de la Dunărea de Jos, decât simbioza indistinctă de care va fi vorba în continuare.

[85] Sau aproape nimănui. În arheologia românească tipul cu urnă acoperită este atribuit autohtonilor (destul de îndoielnic), de ex. ZAHARIA 1971, p. 283. Numărul unor asemenea situații nu justifică discuții aprige.

[86] Dimitrov, Văjarova (bibliografia la STANILOV 1987, p. 46, nota 48), la care îl putem adăuga pe Fiedler (1992).

[87] RUSANOVA 1976, p. 41, harta de la fig. 21.

[88] CURTA & 1995.

[89] Populație care, în viziunea (ridicolă) Velizar Velkov (în aceeași colecție propagandistică de articole din 1987, p. 21) nu mai era câtuși de puțin romanizată

[90] STANILOV 1987, p. 40, cu referire la tezele lui Ion Barnea, din DID, III, 1971, p. 62. Principalul argument ar fi inexistența unui alt precedent istoric (părăsirea credinței creștine, după o practică de trei secole).

[91] G. Weigand Etnographie von Makedonien, Leipzig 1924, p. 59-68, la RUSSU 1981, p. 97 și următoarele.

[92] NESTOR 1965.

[93] KRANDALOV 1965.

[94] De exemplu dezvoltarea identică a articolului postpozitiv în cele două limbi și dezagregarea declinării. Există un mare număr de cuvinte, expresii și formațiuni [fonetice?] identice ;astfel de argumente au primit replici severe poate prea severe de la lingviști români (RUSSU 1981, p. 97-101, cu bibliografia prolemei).

[95] Exemplul dat este foarte interesant: Vorbitorul considera că descoperirile Văzarovei, din zona Garvăn-Popina, reprezintă aproape exclusiv forme romane, nu slave, cum pretindea descoperitoarea (VĂAROVA 1965, VĂAROVA 1965 a). Acest punct de vedere, deși prea radical, este mai aproape de adevăr, așa cum am văzut (§ 5.2.9.), și este reluat, aproape identic, trei decenii mai târziu (KOLEVA 1992).

[96] Specialiștii, în schimb, sunt foarte rezervați. Într-o discuție cu dr. Ioana Popescu de la Muzeul Țăranului Român, căreia i-am expus teoria simbiozei, cercetătoarea s-a arătat puțin entuziasmată de idee. O argumentare completă este greu de realizat, fiindcă ar fi necesar un studiu comparativist pe mai multe domenii (muzică, port, locuințe, practici meșteșugărești, etc.), vizând mai multe teritorii cu particularități distincte (principalele provincii românești, dar și nordul Bulgariei) dar, la o primă evaluare, să spunem intuitivă, asemănările dintre cultura populară românească și cea din nordul Bulgariei nu par mai mari decât cele normale pentru o zonă de contact.

[97] A se compara rezultatele analizelor de la § 14 (Câmpia Română) cu cele de la § 5.2.3. (Bucovina), pentru a vedea că diferențele sunt substanțiale. Cele câteva exemplare care eventual pot fi atribuite morfologiei slave, din Câmpia Română nu justifică pretențiile de conviețuire, și cu atât mai puțin pe cele de simbioză.

[98] MIJATEV 1948.

[99] PĂTRUȚ 1969, 1974; v. și BĂRBULESCU 1929; GEORGIEV 1965; ipoteza este împărtășită și de unii arheologi (Radu Florescu în Dicționarul de Artă Veche, 1982, titlul Paleoetnografie; Petre Diaconu în mai multe prelegeri de-a lungul anului 1997, ceea ce nu înseamnă că cei doi explică la fel secolele VI-VIII).