CRONOLOGIA... 595-599

SECȚIUNEA VI

Cronologia atacurilor transdanubiene

și analiza componentelor etnice și geografice

(continuare)

ANUL 595 (toamna). Prima campanie a lui Petrus.

Theoph. Sim., VII, 2-5: ...(Comandantul Petrus) părăsind Odessos merse pe calea stângă a ținutului, iar când ajunse la Marcianopolis ordonă ca o mie de oameni să alerge înaintea armatei. Aceștia dădură peste șase sute de sclavini care duceau o mare cantitate de pradă de la romani. Căci devastând Zaldapa, Aquis și Scopis, ei jefuiseră din nou pe nenorociți și aveau prăzile încărcate pe un mare număr de care. (...) ei (romanii) dădură și primiră lovituri de săgeți (...) dar romanii atacară cu putere și târziu îi uciseră cu greu pe barbari (...). În a zecea zi împăratul Mauricius trimise o scrisoare împărătească fratelui său (= comandantul Petrus) sfătuindu-l să stea în Thracia; căci Mauricius auzise că trupele sclavinilor porneau spre Bizanț. De aceea [?!] generalul veni la Pistos, apoi sosi la Zaldapa. A doua zi merse la orașul Iatros și trecând pe lângă fortăreața Lataricium așeză tabăra la Novae (...) 3 (...) A treia zi așeză tabăra în orașul Asemos (...) 5 (...) și toată armata (romană) s-ar fi prăpădit, dacă un barbar oarecare nu le-ar fi arătat râul Ilivakia, care se afla la o depărtare de patru parasange (= 20 km.)"

Fragmentul face probleme serioase de interpretare, pe mai multe segmente. În primul rând, se află în discuție identificarea localităților Aquis și Scopis. S-a propus Aquae (Prahovo) și Scupi (Skoplje)[113], dar s-a contra-argumentat că șase sute de slavi nu ar fi putu face așa ceva[114]. Argumentul este fals, fiindcă armiile barbare se împrăștiau totdeauna, în goană după pradă; spre comparație, slavii s-au confruntat cu o mie de soldați romani, care însă erau doar avangarda, nu toată armata. Din nefericire chiar Zaldapa e discutabilă, ceea ce face ca totul să devină confuz. În mai multe pasaje din Simocata[115], această localitate - cunoscută ca fiind în Scythia, la graniță cu Moesia - lasă impresia că s-ar afla spre Munții Haemus, la vest de Marcianopolis[116]. În pasajul imediat, mai jos, după scrisoarea de avertisment a împăratului, Petrus se îndreaptă spre Novae prin Zaldapa[117], ceea ce nu are sens decât dacă localitatea respectivă s-ar afla lângă Haemus. În fine, chestiunea nu poate fi inventariată, deocamdată, decât la categoria lucrurilor neclare.

Pentru Aquis și Scopis s-au mai propus două locații la granița sudică scytho-moesică[118], respectiv, pentru prima, Popeda (fost Guelengik), între Zaldapa și Dionysopolis, iar pentru a doua - o poziție între Dionysopolis și Marcianopolis. Succesiunea din text (Zaldapa - Aquis - Scopis) nu are sens dacă luăm în considerare locația tradițională a Zaldapei (Abtaat, la circa 20 km. SSV de Tropaeum), fiindcă, pe un vector N-S, enumerarea se face în ordinea 1 - 3 - 2. Aceeași enumerare ar avea sens dacă am admite (ipotetic!) o localizare submontană pentru Zaldapa, pe un vector V-E-N (vezi Harta 10). Mai mult decât atât, întregul pasaj din Simocata VII, 2-5, ar căpăta sens.

Dintre cele două serii de localizări propuse (prima: o localitate în Scythia, una în Dacia Ripensis, una în Dardania; a doua: toate localitățile se află la granița scytho-moesică) - ultima este mult mai rațională. Între Zaldapa (oriunde s-ar afla) și Scupi sunt circa 700 de km; o asemenea forță de izbire nu se poate admite nici măcar pentru avari (niciodată două grupări avare importante nu acționează la asemenea distanțe). Nici așa, însă, lucrurile nu sunt mult mai simple! Caravana prăduitorilor este interceptată undeva lângă Marcianopolis, probabil la nord de oraș. În cazul primului vector (N-S), întâlnirea lângă Marcianopolis este normală; am văzut însă că ordinea localităților este nefirească. În cazul celui de al doilea vector ipotetic (V-E-N), e mai greu de înțeles întâlnirea cu avangarda romană. Dificultatea o datorăm - având în vedere enumerarea localităților jefuite - presupunerii că jefuitorii au bazele de atac în Muntenia. Relatarea ar deveni mai inteligibilă însă dacă am admite că baza de atac s-ar afla unde spre vest, iar slavii se retrăgeau, sub povara prăzii, spre casă. Unde spre vest? Ceea ce face Petrus după avertismentul lui Mauricius, pentru a preveni atacul slav, poate fi un indiciu asupra zonei calde. Petrus se deplasează pe traseul Iatrus-Novae-Asemos, iar luptele cu slavii lui Piragast ar trebui să se fi purtat în Oltenia, nu în vestul Munteniei și cu atât mai puțin spre Ialomița[119].

Acestei noi ipoteze, că atacul slav ar fi debutat din Oltenia, i se poate reproșa absența oricărui indiciu al lungului drum parcurs de slavi, de-a curmezișul Daciei Ripensis și a Moesiei Secunda. Nimic nu ne permite să credem că, la această epocă, în care dezmembrarea limes-ului era deja în fază avansată, bizantinii mai știau ce se întâmplă în teritoriu. Ceea ce se știa era, cel mult, ceea ce se întâmpla în proximitatea unor trupe care aveau capacitatea de cercetare prin luptă (episodul ciocnirii de la Marcianopolis face parte din această categorie). Episodul imediat următor - înaintea eșecului din Oltenia[120], al întâlnirii cu prăduitorii bulgari, la vest de Novae (dar de unde veneau aceștia? nu avem nici un indiciu), este de-a dreptul hilar. Barbarii nu se temeau de armata romană și-i cereau să păstreze pacea, fiindcă se aflau pe teritoriu... avar! Dacă ipoteza mea este corectă, slavii înaintaseră, în prima fază, prin acest teritoriu!

La acest punct trebuie discutată ipoteza lui Vladimir Popovic[121] asupra prezenței slave în Oltenia. Ipoteza pleacă de la observația că, începând din 584, atacurile avare se îndreaptă cu înverșunare asupra sectorului de limes cuprins între Cazane și gura Jiului. Să recapitulăm aceste obiective. În 584 - Augusta; 586 - Ratiaria, Bononia, Aquae; (urmează 5-6 ani de pace); 593: Bononia; în 595 - campania de jaf a lui Priscus, în Banat sau Oltenia; 596 - raid al slavilor în Aquae (?). Popovic presupune că avarii încercau să deschidă slavilor un nou culoar de atac, pe valea Timocului (de unde sunt mai multe direcții de dezvoltare, spre Serdica-Philipopolis, spre Naissus-Scupi, spre Pautalia-Stobi). În realitate, slavii - cei din Câmpia Dunării mijlocii - aveau de mult acces pe aceste trasee, spre inima Peninsulei. Se pare însă că avuseseră loc mișcări de populație, slavii ocupând teritorii în Banat și, poate, în Oltenia. Acești slavi nu aveau încă un culoar strategic; asediul cetății Singidunum din 593 încerca să realizeze acest lucru, chiar cu sprijinul slavilor de peste Dunăre. Ipoteza este seducătoare și trebuie avută în considerație, cu atât mai mult cu cât arheologia pare să furnizeze indicii suplimentare[122].

O consecință a înfrângerii lui Petrus este și distrugerea finală a cetății de la Sucidava-Celei, în 597[123]. Necesitatea distrugerii acestei fortificații - un cap de pod - o demonstrase chiar campania lui Petrus. Ar fi o altă dovadă indirectă a prezenței slavilor în Oltenia.

ANUL 596. Priscus alungă cutrigurii de la Singidunum.

Theoph. Sim. VII, 7: "La începutul primăverii (= 596?) Priscus plecă din Bizanț. Apoi adună toate trupele la Astice și după ce făcu numărătoarea armatei, comandantul află că un mare număr de romani pierise (...). Așadar, după ce făcu 15 popasuri cu tabăra și trecu Istru [??], în a patra zi comandantul sosi la Novae superiores (= illyric, din Moesia superioară)"

Theoph. Conf., a. 6090: "Barbarul distruse zidurile cetății Singidunum și pătrunse pe pământul romanilor. Aflând de aceasta, Priscus se duse într-o insulă a Istrului (probabil Viminacium), luă corăbii iuți și ajunse la han la Constantiola, dorind să se întâlnească cu dânsul. Hanul veni pe țărmul fluviului, iar Priscus vorbea cu el din corabie...[discuție inutilă]. Priscus lăsă corăbiile pe râu (să plutească la vale), lângă Singidunum, pustii orașul, alungă din el bulgarii și începu a construi ziduri. Hanul trimise la el soli (...). Dar îi apucă iarna și fiecare din ei se retrase în tabăra proprie."

Manevra lui Priscus, în descrierea lui Simocata, este cel puțin curioasă. Armata pleacă din Astice, în proximitatea capitalei, iar după 19 zile se află la Novae, în Moesia Prima, aval de Viminacium. După a cinsprezecea zi traversează Dunărea[124]; judecând după zilele de marș, undeva în aval de Cazane. Trece apoi din nou pe malul roman, la Novae. De ce? A vrut Priscus să mai administreze o lecție slavilor? Expediția seamănă a marș forțat, ceea ce nu îngăduie jaful. Cauza grabei pare să o constituie agitația barbarilor la gurile Tisei. Mai poate exista o cauză: romanii par să fi pierdut controlul culoarului de la Naissus[125], armatele fiind obligate la rute ocolitoare. Dar de ce nu a ales Priscus drumul de limes al Dunării? Poate fiindcă era prea previzibil? Oricum, apariția lui Priscus la Viminacium pare, pentru avari (vezi discuția cu kaganul) o surpriză neplăcută.

Și din textul lui Theophanes Confessor prezentat supra, și din campania anului 599, rezultă că acest cartier general al avarilor de la Constantiola se află în amonte de Singidunum, nicidecum în Moesia Secunda, așa cum figurează în indicele din FHDR II.

ANUL 597 (iarna și primăvara). Contra-atacul avar în Moesia.

Theoph. Sim. VII, 13: "În această vreme (= 597?) khaganul, (...) strângându-și trupele, înaintă prin Mysia Tracică (= Secunda), apoi atacă orașul. Aflând acestea, Priscus veni în ajutorul orașului amenințat. Așadar romanii și barbarii aveau taberele lângă Tomea și, deși venea iarna, rămaseră pe loc. La apariția primăverii (= 598?) o foamete lovi pe romani (...) După ce au trecut sărbătorile (= paștele) khaganul a trimis soli cerând să se separe trupele. Și astfel barbarul se despărți de romani. În a șasea zi (= după plecarea de la Tomis), când auzi că Comentiolus are să vină cu trupele la Nicopolis (ad Istrum), khaganul își adună oaste și porni împotriva lui. Auzind însă că vine Kaganul, Comentiolus plecă în Mysia (?!) și-și așeză corturile la Zicidiva (= Zicidava?). În a șaptea zi (kaganul?) sosi în orașul Iatros. Barbarul era la o depărtare de 20 de parasange (= cca. 100 km.) de romani (...). 14. Atunci barbarii se așezară în jurul întăriturilor trecătorilor pe care romanii în limba lor părintească obișnuiesc să le numească cleisurae. Fură uciși deci mulți romani."

Theoph. Conf., a. 6090: ...(bătălia din cleisurae) În felul acesta romanii fură puși pe fugă, iar barbarii găsiră mulțimea (soldaților) lipsită de conducere militară și o măcelăriră fără cruțare. În fuga lui rușinoasă Comentiolus ajunse la Drizipera...

Acțiunea avarilor este un răspuns la conta-atacul energic al lui Priscus de la Singidunum, cu aceleași arme: atacul spatelui adversarului, obligându-l astfel să se replieze. Dacă citim textele în continuitate - apar două ierni la rând[126], respectiv evenimentele ar trebui să fie din ani diferiți. Este însă greu de crezut că în situația creată de intervenția lui Priscus la Singidunum ar fi putut trece un an fără evenimente; nu era Priscus omul să se odihnească atât de mult, nici kaganul atât blajin să lase adversarul să respire. Omenia avară prilejuită de paștele înfometat avea la bază interesul clar de a se desprinde de Priscus fără luptă (avarii fuseseră prinși între garnizoana Tomis-ului și armata comitatensă), prețul fiind chiar permisiunea de a ieși din încercuire.

Acest Tomea este sigur Tomis, reședința Scythiei Minor, nu un orășel din Illyria[127]. Textul este clar: avarii au atacat Moesia thracică. De altfel, avarii cu greu ar fi putut ajunge în șapte zile de la Remesiana la Iatros[128]. De la Tomis la Iatros - șapte zile reprezintă un tempo normal (al unei armate obosite, totuși).

Acțiunea lui Comentiolus (venind dinspre pasul Kotel - v. harta 11) spre Nicopolis ad Istrum era probabil destinată să împiedice forțarea trecătorilor din Balcanii răsăriteni și o nouă invazie spre Adrianopole. Exact acest lucru avea însă să se întâmple. Lupta se produce, probabil, chiar în acest pas (care se află la exact 100 de km. de Iatrus!). Fragmentul este important pentru clarificarea sensurilor cuvântului cleisurae (clisură). Bătălia sigur nu se poartă la Cazanele Dunării, fiindcă Comentiolus - deși priceput la fugă - nu ar fi putut fugi până la Drizipera, lângă Constantinopole! Cleisurae, deci, nu sunt numai Cazanele Dunării, ci orice loc strâmt[129].

ANUL 599. Acțiunea lui Priscus la nordul Dunării. Sunt relatate cel puțin șapte confruntări militare, toate favorabile bizantinilor. Ne vom opri numai asupra elementelor relevante pentru obiectivele studiului.

Preambul. Theoph. Sim. VIII, 1-2: "1. Când veni primăvara (599?) (...) Comentiolus adună oastea, se duse la Istru și se uni cu Priscus la Singidunum. 2. În a patra zi trupele fură chemate și după ce vorbi Priscus, se rupse pacea (...). Pacea fiind deci anulată pe față, romanii merseră la Viminacium, care este o insulă în apele Istrului. Când romanii trecură din insulă pe continent, khaganul auzi [despre] mișcările armatei romane. Deci barbarul aducând soldați atacă teritoriul romanilor, dădu celor patru fii ai săi trupe și-i îndemnă să păzească trecerile Istrului...

După cum sugerează textul, gestul concret care generează războiul este trecerea din insula de la Viminacium pe malul drept al Dunării. Faptul nu contestă direct termenii anteriorului tratat de pace (granița pe Dunăre; textul spune: barbarul ... atacă teritoriul romanilor), dar se pare că ar contraveni unei înțelegeri asupra interzicerii manevrelor armatei comitatense[130]. Nu este vorba nici de o traversare pe malul stâng, atâta vreme cât acesta este dat în paza fiilor khaganului (cei care, puțin mai târziu, aveau să fie înfrânți în aceeași poziție)[131].

Bizantinii, confruntați pe propriul teritoriu cu grosul trupelor avare, forțează Dunărea spre malul stâng, pe un pod de vase, în ciuda opoziției avarilor, și-și fac tabără întărită. Manevra era deosebit de curajoasă și surprinzătoare, Priscus folosind încă o dată aceeași monedă de plată, adică atacul asupra adâncimii teritoriului avar, având și avantajul a înfrunta forțe inferioare numeric (în fața cărora însă nu avea voie să piardă, fiindcă nu exista retragere). Asaltul taberei romane prilejuiește prima bătălie de anvergură, în fața șanțurilor. Priscus forțează Timișul, fiindcă după încă două confruntări ajunge la Tisa. La ultima bătălie participă însuși hanul, care deci părăsise pozițiile ofensive din dreapta Dunării, pentru a salva situația foarte gravă care se ivise; în acest moment stăpânirea avară la Dunărea mijlocie era în pericol[132].

Raidul la vest de Tisa. Theoph. Sim. VIII, 3: ...Apoi Priscus dădu ordin să treacă râul Tissos 4000 de oameni și să observe mișcările dușmanilor. Cei trimiși trecură râul din apropiere și dădură peste trei așezări ale gepizilor [între Tisa inferioară și Dunăre!]. Neștiind nimic din cele întâmplate în ziua precedentă, barbarii se așezaseră la ospăț și sărbătoreau o sărbătoare băștinașă (...) romanii tăbărâră peste barbarii amețiți de băutură și făcură un măcel foarte mare. Fură uciși 30000 de barbari [10000 de fiecare...sat?!]. Punând mâna pe o pradă numeroasă, romanii trecură înapoi râul și o duseră la Priscus....

Deși se consideră, îndeobște, că gepizii s-au retras în arcul carpatic (și Crișana) după supunerea la avari, iată-i la gurile Tisei[133], în număr considerabil. Sigur, numărul dat de Simocata pentru victimele atacului este cu totul exagerat (30000 de oameni ar putea reprezenta, probabil, jumătate din toți locuitorii dintre Tisa și Dunărea mijlocie, or avangarda romană nu se aventurase prea departe). Oricum, autorul folosește un termen (hora) greu traductibil, însemnând, destul de generic, comunitate (care poate cuprinde mai multe sate).

Amuzant și trist totodată este că nici în aceste împrejurări eroice și glorioase ultimele, pentru multă vreme, ceea ce cronicarul era conștient se transmite posterității informația prețioasă că romanii au făcut măcel mare la un bal și că s-au întors încărcați de prăzi. Mai mult, gepizii fiind creștinați, nu este exclus ca sărbătoarea băștinașă să fie una creștină. Considerentele religioase își fac însă foarte rar simțită prezența, în textul lui Simocata.

Bătălia de la Tisa. Theoph. Sim. VIII, 3: ...În a douăzecea zi barbarul strânse din nou trupe lângă acest râu (Tisa). De aceea Priscus se reîntoarce la râul Tissos. Se dădu deci în acestă regiune o luptă foarte mare [a șaptea] și memorabilă (...) barbarii fură înecați în apa râului și împreună cu ei pieri și o foarte mare parte de sclavini. După această înfrângere barbarii au fost făcuți prizonieri, și anume au fost prinși 3000 de avari, alți barbari 6200 și 8000 de sclavini...

Structura etnică a prinșilor poate fi relevantă pentru structura unei armate avare[134] la această epocă. De această dată cifrele par veridice (6200 presupune o aproximare strânsă)[135]. Avarii reprezintă doar puțin peste o șesime din prinși, în timp ce slavii reprezintă majoritatea relativă. Sigur, ar fi interesant să știm structura celor 6200 de alți barbari; sunt de presupus gepizi, cutriguri, dar și alții, fiindcă altfel - dacă ar fi fost o enumerare simplă - Simocata ne-ar fi furnizat detalii.

Epilog cu prizonieri. Theoph. Sim. VIII, 3-4: ...Prizonierii fură puși în lanțuri și comandantul trimise barbarii ca pradă de război în orașul Tomea. 4. Înainte ca împăratul să afle despre cele întâmplate, kaganul trimise soli la Mauricius, încercând să ia înapoi prizonierii. Înspăimântat de amenințările barbarului și înșelat de vorbe, Mauricius porunci lui Priscus prin ajutorul de comandant (Comentiolus) să dea înapoi kaganului avarii făcuți prizonieri. Astfel deci barbarii fură redați de la Tomea (Tomis?!) kaganului

De această dată suntem constrânși să ne gândim cu toată seriozitatea dacă este vorba despre Tomis - capitala Scythiei - sau un alt Tomis (Tomea), eventual lângă Remesiana[136]. Peninsula Balcanică este plină de denumiri gemene, generatoare de confuzii[137]. Ceea ce ne constrânge este doar bunul simț. Bizantinii nu par deloc în situația de a fi capabili să organizeze un convoi de 17200 de prizonieri plus gărzi, pe rute atât de lungi. Mai ales ultima propoziție (...barbarii fură redați de la Tomea kaganului) este greu de înțeles, dacă Tomis ar fi cel de pe malul Mării Negre, nu cel de pe malul Nișavei.

Că bizantinii nu mai erau în stare să asigure securitatea unui convoi - nu ar fi încă foarte grav. Se pare însă că nu mai puteau să asigure nici măcar un serviciu de curierat; altfel nu se explică faptul că solul avar a ajuns la Mauriciu înaintea veștii unei victorii glorioase. Este limpede că avarii controlau drumurile de acces spre Constantinopol, cel puțin în vestul Peninsulei. Începem să înțelegem traseul ciudat ales de Priscus, în campania anului 596, de la Astice la Viminacium[138].

Aici apare o nouă problemă: dacă bizantinii nu mai controlau culoarul strategic Naissus-Serdica, cum au ajuns prizonierii la aceea Tomea, presupusă lângă Remesiana (adică exact în culoar)? Poate pe drumul Cazanelor și pe Timok? Pare singura posibilitate. Este însă un drum foarte lung, care explică de ce solul avar ajunge în capitală înaintea curierului roman.

Acesta este sfârșitul campaniei lui Priscus. Comentiolus s-a înzdrăvenit, la timp pentru a preda prizonierii kaganului și pentru a ne demonstra un nou traseu ciudat, prin Peninsula Balcanică.

MAI DEPARTE, ANII 600-626

[113] WHITHBY 1988, p. 159.

[114] MADGEARU 1997, p. 19, nota 66.

[115] Theoph. Sim. II, 10; în locul discutat, dar și câteva rânduri mai jos. Mai este și un fragment la Ioan de Antiohia (Cronica, 214 e, apud BARNEA A. 1991, p. 263-264), în care, vorbind despre răzvrătitul Vitalianus, spune că este ...originar din Zaldapa, un mic oraș din Moesia Inferioară. Dincolo de limbajul arhaizant, care este un tic intelectual al epocii, e de presupus că eruditul se gândea nu la întinderea provinciei din secolul III (e discutabil cât de bine se mai știau astfel de antichități), ci la provincia Moesia Secunda; or, locația dintre Tropaeum și Marcianopolis se afla în Scythia Minor.

[116] Vezi harta 10.

[117] Mai exact, pe traseul Pistus - Zaldapa. Identificarea primei localități (BARNEA A. 1991, p. 199 și 291) se bazează însă exclusiv pe pasajul aflat aici în discuție și pe o bornă miliară, datând însă de pe vremea lui Valens (BARNEA A. 1991, p. 254). Problema nu este aici contestarea locației unei Zaldapa scythice, ci ipoteza existenței unei alte Zaldapa, în Moesia Secunda.

[118] BARNEA A. 1991, p. 199 și harta de la p. 291.

[119] MADGEARU 1997, p. 21, crede că acțiunea s-a desfășurat în vestul Munteniei. Nu ar fi avut sens ca Petrus să meargă până la Osem (în fața Oltului) pentru a angaja lupta în vestul Munteniei. Mult mai sigur este că a traversat în sectorul protejat de Sucidava-Celei. De altfel, nu în Câmpia Burdei lipsește apa, ci în sudul Olteniei. Ipoteza mai veche, a identificării acestei Helivakia cu Ialomița (FHDR II, p. 543, nota 7) pare extrem de puțin plauzibilă, luând în considerare ordinea operațiunilor. Dacă bizantinii s-ar fi îndreptat, din zona Oltului, spre răsărit, nu numai câ nu s-ar fi uscat de sete, dar s-ar fi înecat de mai multe ori, în mlaștinile Sabarului, Argeșului, Dâmboviței și Colentinei. Interpretarea tradițională a izvoarelor (campania lui Petrus s-ar fi desfășurat în Muntenia) a creat numismaților probleme (OBERLÄNDER 2000, p. 143: începând din 594 aria operațiunilor s-a mutat în Moesia Secunda și în Muntenia, destul de departe [?] de Oltenia. (...) încetarea pătrunderii monedelor spre posesiunile bizantine de la N de Dunăre în anii 596-7 și 598-9 este greu de explicat), care dispar dacă acceptăm ipoteza campaniei oltene, cu tot cortegiul consecințelor, inclusiv distrugerea Sucidavei (vezi mai departe).

[120] Theoph. Conf., a. 6089.

[121] POPOVIÆ 1975, p. 469-472.

[122] Discuția este amplă (MADGEARU 1997, p. 173-174). În esență, prezența celor mai timpurii așezări slave la sud de Cazane (Mihajlovac, Ljubicevac, Korbovo) ar fi suportul pentru proveniența acestei populații din Banat sau Oltenia.

[123] BUTNARIU 1985, p. 227, însă materialul numismatic nu este publicat integral (OBERLÄNDER 2000, p. 145).

[124] Vezi Harta 11.

[125] În fapt, întregul Illyricum pare pierdut pentru bizantini. Circulația monetară încetează în Dacia Ripensis (pe termen lung) începând cu anul 596/597 (OBERLÄNDER 2000, passim; vezi tabelul L din volumul II, secțiunea V)

[126] Theoph. Conf., a. 6090: Dar îi apucă iarna și fiecare din ei se retrase în tabăra proprie." ; Theoph. Sim. VII, 13: Așadar romanii și barbarii aveau taberele lângă Tomis și, deși venea iarna, rămaseră pe loc.

[127] ȘTEFAN 1967, FHDR II, p. 545, nota 10; contra BREZEANU 1981.

[128] Vezi Harta 11.

[129] Acesta este si utilizarea cuvântului în limba vorbită și topografie. În Bulgaria centrală, între pasul Troian și Vf. Bogdan, la izvoarele râului Streama, pasul spre izvorul Topolniței se numește, și astăzi, Klisura. În concluzie, clisură înseamnă nu numai un defileu, ci și un pas, adică orice loc strâmt.

[130] Să ne aducem aminte de bulgarii de lângă Novae, care se încredeau în pacea khaganului (Theoph. Conf., a. 6089).

[131] Vezi Harta 12.

[132] După patru înfrângeri consecutive ale avarilor, dacă Priscus ar fi trecut Tisa (ceea ce s-a și întâmplat), iar Comentiolus ar fi atacat Sirmium, istoria s-ar fi putut schimba. Comentiolus era însă bolnav...

[133] Deși nu avem detalii geografice despre acțiunile lui Priscus în interfluviul Timiș-Tisa, nici despre acțiunile avangărzii în interfluviul Tisa-Dunăre, este destul de sigur că nici Priscus nici avangarda nu au riscat să se aventureze spre nord, de teamă să nu li se taie retragerea (inclusiv legătură cu eventualele întăriri).

[134] Antropologia poate aduce contribuții semnificative la clarificarea aspectului. Imperiile nomade, în general, și cel avar, în particular, era populat de indivizi cu moștenire genetică extrem de diversă. Media elementelor mongoloide și euro-mongoloide (care ar putea reprezenta avarii, dar nu numai), pentru necropolele cunoscute în Ungaria până la începutul anilor 80, este de numai 16%. Majoritatea o deține rasa europoidă înaltă (slavii, 27%), rasa europoidă nordică (gepizii, 21%), europoizii gracili (cromagnoizi, 18%), aceștia din urmă reprezentând probabil moștenirea epocii romane. Au fost depistate și elemente armenoide (armenii fiind un element de bază al armatelor romane dinspre sfârșitul sec. VI) și vest-mediteranoide (care nu se pot datora decât mai vechilor colonizări romane). Pe larg LIPTÄK 1983, p. 48-95. Este surprinzătoare consonanța celor două rânduri de cifre. În procente, prizonierii bătăliei de la Tisa sunt 17,4 % avari (!) și 46,5 % slavi, cât și majoritatea relativă a slavilor în ambele serii.

[135] Theoph. Conf., a. 6093, dă cifre mai mici (dar și mai confuze). Nu cunoaștem sursele cronicarului târziu.

[136] ȘTEFAN 1967.

[137] Există o lungă listă, din care voi exemplifica doar: Novae, Noviodunum, Apollonia, Sucidava, Nicopolis, Aquae, Scopi, Beroe, Altina, probabil și Zaldapa.

[138] Așa cum spuneam și într-o notă anterioară, Dacia Ripensis pare complet abandonată din 596 (circulația monetară încetează); or, Dacia reprezintă legătura teritoriilor tracice cu avanposturile bizantine din Moesia Prima.