Cultura Chilia-Militari

SECȚIUNEA II: SISTEMUL DE REFERINȚĂ

CAPITOLUL 4. REFERINȚA DIACRONICĂ

[p. 58]

4.1. Ceramica daco-romană

4.1.1. Cultura Chilia-Militari

Un important lot ceramic avut în vedere la această categorie este ceramica culturii Chilia-Militari[1]. În baza de date există 70 de înregistrări din această categorie (fără medii), din care 41 sunt recipiente întregi, din care 32 sunt lucrate la roată; cele mai frecvente categorii funcționale sunt oalele fără anse, apoi cănile (cu și fără anse), urcioare, vase de provizii, vase miniaturale, pahare.

Din cartea lui Gheorghe Bichir vom reține câteva lucruri care mi se par de interes pentru propria întreprindere.

Întâi de toate este raportul între tehnici. Ceramica lucrată cu mâna reprezintă în necropole numai aproximativ 15% din recipiente, însă în așezări poate urca la 40%, existând și complexe în care este majoritară[2]. Aceste proporții sunt foarte asemănătoare cu ceea ce vom constata pentru începuturile culturii Ipotești-Cândești[3], referindu-mă firește numai la așezări, fiindcă necropole nu cunoaștem. Nu am să sar la concluzia continuității, fiindcă lucrurile sunt mai complicate. Reținem doar că o populație rurală dintr-un teritoriu aflat practic sub control militar roman, înconjurat din trei părți (și ceva) de teritorii romane, producea aproape jumătate din ceramica necesară după metode arhaice.

Un al doilea lucru de interes este că alveolarea buzelor de vas, mai rar crestarea, sunt modalități decorative cunoscute din Latène, uzuale și în secolele II-III[4]. Acest raport (mai multe alveolate mai puține crestate) reapare în secolul VI.

Un al treilea element de reținut este frecvența relativ mare a găurilor de reparație[5]. Este vorba de perforații executate sub buză (sau pe gât/umăr), adesea perechi. Că cineva ar putea repara ceramica dându-i găuri este o idee bizară, demnă de experiența tehnică a unui popor sărac. Argumentele contra sunt numeroase: majoritatea fragmentelor care au păstrat o pereche de găuri nu au nici o fisură la mijlocul perechii; asemenea perechi de găuri nu sunt atestate pentru alte părți ale corpului; se cunosc vase cu găuri izolate[6]... Cel mai important argument l-am aflat foarte recent: un mic recipient ceramic din depozitul de la Călărași, lucrat cu mâna, intact,

[p.59]

cu patru găuri simetrice sub buză, în cruce (ca la cădelnițe)[7]. Astfel de adaptări probabil pentru scos apa din râu nu sunt frecvente în secolul al VI-lea, dar se găsesc pe situri diferite din Câmpia Română, cu o frecvență mai bună decât în alte teritorii studiate (poate cu excepția Slovaciei).

Mai reținem că doar aproximativ jumătate din ceramica lucrată la roată este de tradiție romană[8], cealaltă jumătate fiind considerată de autor de tradiție dacică.

De remarcat încă două elemente: faptul că estul Munteniei era locuit de carpi și influențele suferite de ceramica munteană din cultura sarmatică[9]. Va fi interesant de văzut în ce măsură astfel de elemente sunt identificabile în ceramica secolului al VI-lea.

Dintre concluziile trase pe propria analiză (Anexe, p. 124-128) aș sublinia aici în mod deosebit următoarea: deși analiza morfologică a făcut abstracție de tehnica de modelare, constatăm că grupele sunt segregate (cu excepția grupei 3), respectiv sunt compuse fie numai din piese lucrate la roată, fie numai din recipiente modelate cu mâna[10]. De acest aspect secolul VI se va diferenția.

Alte concluzii importante, pe studiul monografiei culturii Chilia-Militari, sunt frecvența apreciabilă a vaselor miniaturale, lipsa de standardizare a capacității urcioarelor și cănilor (majoritatea sunt găsite într-o fântână; e limpede că nimeni nu avea interes să măsoare apa scoasă!), relativa specializare a unor forme (din care unele se găsesc numai pe capacități mici, altele pe capacități mari) și relativa aderență la sistemul de măsuri roman (atât pentru lichide cât și pentru solide).

Tabelele de înseriere analogică relativă (Anexe, p. 269-291 [această trimitere este de ansamblu; vezi infra pentru link-uri specifice]) nu demonstrează legături semnificative - și în nici un caz directe între morfologia culturii Chilia Militari și cea a culturii Ipotești-Cândești. Iată însă analogiile:

- la p. 274 a Anexelor, media grupei CM 2a (poziția 198) este analoagă grupei 4 de ceramică romană (oale-borcan, sec. II-III, deci contemporană);

- la aceeași pagină, grupa CM 2b (poziția 219) este analoagă grupei 6c din Oltenia (așa cum va fi numit de aici lotul de oale-borcan de epocă romană, produse la roata rapidă); atenție nu este analoagă grupei din Polonia, față de care prezintă 4 diferențe!

- la p. 275 (din același volum) grupa CM 16b (poz. 256) prezintă o dublă analogie olteană (OR 1a aceasta o grupă bine reprezentată și Or 2b), deși destul de depărtată (diferențele de construcție a piciorului sunt foarte mari);

- trecând la seria analogică secundă (după unghiurile specifice), media grupei CM 2b (poz. 687, grupă relativ bine reprezentată, respectiv 4 piese) întâlnește grupa 1c de la Mogoșani[11] (a se vedea și analogia anterioară, foarte strânsă, cu grupa olteană 6a; în general încerc să nu repet informația inutil); nu voi intra aici în chestiuni spinoase de genul rolului culturii autohtone în conformarea culturii Cerneahov pe teritoriul Munteniei, mulțumindu-mă să constat coincidența relativă a formelor, cât și aspectul generic de oală romană (relativ scundă, frumos proporționată, cu bază îngustă, cu picior și talpă scurte);

- grupa CM 4 (poz. 820) întâlnește (într-o analogie ușor forțată, adică îndepărtată) media ceramicii lucrate cu mâna de la Cățelu Nou[12], cât și media ceramicii lucrate cu mâna de la Butnărești[13], în mediu carpic;

[p.60]

această analogie întărește concluzia existenței unui factor carpic în estul Munteniei, în secolul III, subliniază influența acestui factor în centrul provinciei și avertizează asupra supraviețuirii unor astfel de tradiții chiar și în secolul VI; trăsătura cea mai frapantă a acestui tip de recipiente este înălțimea cu totul neobișnuită (prin raportare la diametrul median), proporții care practic absentează din toate celelalte aspectele culturale studiate[14];

- grupa CM 3 (poz. 843) relevă alte conexiuni moldave, dar nu numai: grupa 4c de la Botoșana[15], grupa 4d de la Soldat Ghivan[16] și grupa 6 de la Mogoșani; originea acestei grupe pare și ea romană, chiar dacă forma nu este dintre cele mai armonioase (înălțime relativ mică, gură și bază relativ largi, cu picior, fără talpă); cu excepția culturii Chilia-Militari, care cunoaște și exemplare lucrate cu mâna, toate celelalte sunt modelate cu roata;

- grupa CM 1c (poz. 874) are o destul de strânsă analogie în grupa 1 de la Iatrus[17], care este grupa cea mai bine reprezentată în cetatea sud-dunăreană, în secolele IV-VI, ceea ce asigură grupei muntene din secolul III, prin conexiune inversă, un cert caracter roman.

Concluzionând, 6 grupe prezintă analogii (cu o rată de integrare destul de scăzută în loturile studiate, respectiv 6 din 24 => 25%), din care jumătate adresează ceramica romană din Oltenia (contemporană), un caz face trimitere la Iatrus, în următoarea mare etapă de evoluție a civilizației romane, iar ultimele două cazuri adresează situri din barbaricum, din Muntenia și Moldova, din sec. III până în VI, din care cel puțin într-un caz intermediarul este morfologia dacică (chiar carpică), iar un al doilea caz este discutabil, dar probabilitatea se îndreaptă tot către morfologia romană, chiar în absența unei dovezi directe (dovezi indirecte vor apare, în legătură cu ceramica lucrată la roată de la Botoșana). Cele 25% pot fi reconsiderate în sus, deoarece 11 grupe sunt forme precum căni, urcioare, care nu prea au material comparativ în baza de date; refăcând calculul, 6 din 13 = 46%.

ÎNAPOI LA CUPRINS VOLUM I

ÎNAPOI LA INDEX

MAI DEPARTE ceramica de la Locusteni

[1] BICHIR 1984.

[2] BICHIR 1984, p. 14-19, 30. Situația se prezintă foarte asemănător în cultura carpică (BICHIR 1973, p. 63).

[3] Menționez de la început că noțiunea culturală Ipotești-Cândești este angajată convențional, fiind cea mai cunoscută. O discuție serioasă nu va putea fi făcută decât în Concluzii. Nu găsesc oportună inflarea terminologică de genul Ipotești-Ciurel-(Budureasca-)Cândești (Victor Teodorescu, alocuțiune la vernisajul expoziției Budureasca, în primăvara anului 2000, la Ploiești), fiindcă oricum, nici Ipotești, nici Cândești nu sunt situri relevante, Budureasca practic nu este publicată, iar noțiunii culturale Ciurel (DIACONU P. 1958; noțiunea revine în discursul domniei sale și în zilele noastre și este vehiculată de lucrări recente, de ex. OBERLÄNDER 2000) i s-a dat un sens care voi demonstra este departe de adevăr (atât cât avem acces la adevăr). Nici noțiunea de cultură romanică (DIACONU G. 1979) nu este mai acoperitoare, întâi fiindcă romanic înseamnă altceva decât s-a intenționat (nu suntem la nivelul la care se explică așa ceva!), apoi fiindcă, cel puțin deocamdată, nu s-a făcut proba peremtorie că suntem în prezența unei culturi de sorginte romană.

[4] BICHIR 1984, p. 32.

[5] BICHIR 1984, p. 37 (v. și pl. XXI/9; XXVI/5).

[6] Și la BICHIR, pl. XXII/12, posibil și la pl. XXIV/2.

[7] Obiectul nu este publicat (deși va trebui). O parte din buză s-a desprins în momentul descoperirii. Ulcica ar putea data din sec. IV (VI?). Posibilă utilizare rituală (obiectul este prea mic pentru a fi utilitar).

[8] BICHIR 1984, p. 37-38.

[9] BICHIR 1984, p. 99-101.

[10] Cu ocazia susținerii tezei de doctorat de către colegul George Trohani (ceramica din Muntenia în sec. II î. Chr. și I d. Chr.), o parte a membrilor comisiei în special Alexandru Vulpe și Mircea Babeș - s-a arătat ostilă practicii clasificării oalelor pornind de la formă și nu de la tehnică. Deși teoretic mă aflu de partea argumentelor lui G. Trohani (prezentate și în cuprinsul tezei, p. 9, cel mai edificator fiind un citat din Valeriu Sârbu - Dava getică de la Grădiștea, județul Brăila, Brăila 1996, p. 16-17: Tipologia poate fi făcută [...] după formă, dimensiuni, accesorii, funcționalitate. Esențială trebuie să fie forma geometrică, dar ținându-se seama de dimensiuni și accesorii. Funcționalitatea, tehnica de modelare și ardere diferă în timp și spațiu, ele nefiind constante), constat că poziția profesorilor avea temei cel puțin pe o bună cunoaștere a ceramicii dacice și intuirea nesegregării speciilor.

[11] DIACONU G. 1969; prezentarea lotului infra.

[12] LEAHU 1962.

[13] BICHIR 1967.

[14] Excepția este una singură și se referă tot la antichitatea daco-romană: în monografia lui Gh. POPILIAN (1976), la capitolul oale-borcan, lucrate la roată, de factură romană, sunt incluse și câteva forme foarte înalte (I/a > 1,4), respectiv cat. 351, 352 (grupa 7 Compas), 358 (grupa 10); acestea reprezintă însă, după părerea mea, influențe ale lumii dacice (chiar dacă tehnica este romană); de altfel, aceste forme nu au urmași, în secolele IV-VI, la sud de Dunăre.

[15] TEODOR D. 1984; prezentarea lotului în capitolul următor.

[16] FERCHE & 1981; prezentarea pe larg a lotului în secțiunile III-IV.

[17] BÖTTGER 1982; prezentarea lotului în capitolul următor.